ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року	Львів	Справа № 380/7373/20 пров. № А/857/14125/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року (суддя – Ланкевич А.З., час ухвалення – не вказано, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не вказана), 
в адміністративній справі №380/7373/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, 

                                                              встановив:  

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (виплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 19385,58 грн. за період із 15 квітня 2017 року по 24 липня 2020 року, а також стягнути сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.. 
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.04.2017 року по 23.07.2020 року (включно) у розмірі 19650 гривень 28 копійок. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 840,80 гривень. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 16.10.2020 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято помилково та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду з порушенням строків звернення до суду, визначених у статті 122 КАС України, оскільки виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 14.04.2017 року, а звернувся з позовом до суду лише у вересні 2020 року. Також зазначає про відсутність підстав для задоволення вимог позивача до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, з покликанням на те, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, а згідно із листом Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП України не поширюється. Тобто вважає апелянт, що у даному випадку відносини між сторонами не є трудовими, а є відносинами між державою і громадянином України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, регулювання яких здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Тому вважає безпідставним посилання позивача на статті 116-117 КЗпП України. Крім того, на погляд скаржника, коли до правовідносин, що виникають при звільненні з військової служби, застосовувати норми законодавства про працю, то слід застосовувати і строки звернення, зокрема, тримісячний строк. Апелянт також зазначає, що відповідно Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. А отже, оскільки позивач добровільно написав рапорт на здачу справ та посади, стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним. Оскільки на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, то вина відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст.117 КЗпП України. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 16.10.2020р. скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.04.2017 року №75 звільнений з військової служби наказом начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку (по особовому складу) від 03.04.2017 №4-РС у запас за п.“а” та виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 і всіх видів забезпечення з 14.04.2017 року (а.с. 8-9). 
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2017 року №142 та наявних у матеріалах справи відомостей, на час звільнення позивача з військової служби та виключення із списків військової частини НОМЕР_1 не проведено повного розрахунку по грошовому забезпеченню, а саме, не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 14.04.2017р. (а.с. 21-23). 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020р. в адміністративній справі №380/683/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2020 р., позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 14.04.2017р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 14.04.2017р.; у задоволенні решти позовних вимог – відмовлено (а.с. 10-20). 
24.07.2020 року на банківський рахунок позивача поступили кошти у сумі 19664,99 грн. з призначенням платежу: “індексація грошового забезпечення військовослужбовця згідно адмін. суду (справа №380/683/20)”, що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку (а.с. 24). Вказана обставина відповідачем не заперечується. 
Позивач, вважаючи, що оскільки виплату індексації грошового забезпечення відповідачем у день його звільнення не проведено, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку – з 15.04.2017 по 24.07.2020, що зумовило звернення позивача до суду з даним позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. 
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано Кодексом законів про працю України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування положень статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постановах від 01.03.2018 року у справі №806/1899/17 та від 31.05.2018 року у справі №823/1023/16. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020р. (справа №806/305/17). 
Крім цього, у постанові від 15.09.2015р. (справа №21-1765а15) Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що позивачу ОСОБА_1 не було виплачено в день його виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (14.04.2017 року) індексації грошового забезпечення, вказана обставина свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Тому відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього (заробітку) грошового забезпечення за весь період затримки такого розрахунку. 
Стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: - факту невиплати належних працівникові сум при звільненні; - факту проведення з працівником остаточного розрахунку. 
Матеріалами розглядуваної справи підтверджується, що станом на час пред`явнення до суду цього адміністративного позову ОСОБА_1 та станом на час винесення рішення суду першої інстанції від 16.10.2020 року із позивачем проведено остаточний розрахунок на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26.02.2020 р. у справі №380/683/20, що підтверджується банківською випискою про зарахування на банківський рахунок позивача коштів у сумі 19664,99 грн. з призначенням платежу: “індексація грошового забезпечення військовослужбовця згідно адмін. суду (справа №380/683/20). 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації суд першої інстанції вірно керувався наступним. 
Згідно зі ст.27 Закону України “Про оплату праці”, порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” №100 від 08.02.1995 року (далі – постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до довідки про доходи за 2017 рік, розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням (14.04.2017) становив 16488,55 грн (8205,81 грн. у лютому 2017 року та 8282,74 грн. у березні 2017 року). Кількість календарних днів за лютий-березень 2017 року становить 59 днів. Тому середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні місяці служби перед звільненням складає 279,46 грн. (16488,55 грн. / 59 днів). 
Судом першої інстанції правильно визначено період за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 15.04.2017 року по 23.07.2020 року (включно), що становить 1196 календарних днів (261 – у 2017 році, 365 – у 2018 році, 365 – у 2019 році та 205 – у 2020 році). 
Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні становить 334234,16 грн. (279,46 грн. х 1196 календарних днів), який відповідачем не заперечується. 
Разом з тим, надаючи правову оцінку розміру середнього заробітку, який належить виплатити позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції  врахував висловлену Верховним Судом у постанові від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а (№К/9901/9908/19) позицію щодо правомірності застосування судом до спірних правовідносин принципу співмірності під час розрахунку загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, з врахуванням якої вважав за необхідне застосувати принципи справедливості та співмірності, у відповідності до ст.117 Кодексу законів про працю України та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю, а саме – стягнення з відповідача за ст.117 КЗпП України відшкодування у сумі 19650,28 грн. (за час затримки розрахунку при звільненні позивача). 
Вказаний розрахунок та визначена судом першої інстанції сума сторонами не оспорені в апеляційному порядку. 
Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, то такий судом апеляційної інстанції відхиляється, враховуючи наступне. 
За правилами частин першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Частина третя вказаної статті передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
Як уже було вказано судом вище, відповідальність роботодавця за статтею 117 КЗпП України настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1  цього кодексу, Конституційний Суд вказав, що аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. 
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. 
Судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено відповідачем 24.07.2020 року шляхом перерахування на банківський рахунок позивача коштів із призначенням платежу: «індексація грошового забезпечення військовослужбовця…». Отже, із вказаної дати починається перебіг строку звернення до адміністративного суду. 
Тому колегія суддів приходить до висновку, що позивач не пропустив строк звернення до адміністративного суду з даним позовом. 
Застосоване у вказаній справі правове регулюванням спростовує доводи апеляційної скарги щодо протиправного застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. 
Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то за правилами, визначеними частиною 1 статті 139 КАС України, понесені позивачем всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 16.10.2020 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.10 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                               постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року в адміністративній справі №380/7373/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль