ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 березня 2021 р.
м. Київ
Справа № 640/18855/17
Провадження № 51-4866км19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 
виправданого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                          ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 липня 2019 року в кримінальному провадженні № 22016220000000202 по обвинуваченню 
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини:
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, діючи умисно, будучи достовірно обізнаним про те, що придбання, зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів може здійснюватися виключно при наявності передбаченого законом дозволу, оскільки згідно даних управління превентивної діяльності ГУНП в Харківській області має дозвіл на право носіння та зберігання мисливської зброї, перелік якої наведено в обвинувальному акті та вироку суду, дозвіл на право носіння та зберігання спеціального засобу для відстрілу гумових куль; на зброю – пістолет (спецзасіб) ПСМР Серія ХКА №1517 та револьвер (спецзасіб) Комбриг Серія НОМЕР_1 , в період з 1999 року по 2016 рік, більш точну дату та місце під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим, у невідомих осіб, матеріали у відношенні яких виділені в окреме провадження, придбав вогнепальну зброю та бойові припаси, детальний перелік якої наведено в обвинувальному акті та вироку суду, які зберігав без передбаченого законом дозволу за місцем свого мешкання у квартирі АДРЕСА_2 до 18.04.2016. 18 квітня 2016 року в період часу з 19 год. 15 хв. до 23 год. 55 хв. співробітниками Управління Служби безпеки України в Харківській області проведено обшук помешкання ОСОБА_6 за вищевказаним адресом та в останнього виявлено і вилучено вказану вогнепальну зброю та бойові припаси.
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23 липня 2019 року зазначений вирок залишений без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями прокурор зазначає про незаконність ухвали апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки, на думку прокурора, не навів обґрунтованих мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали. Зокрема, у касаційній скарзі прокурора йдеться, що винуватість ОСОБА_6 повністю доводиться наданими стороною обвинувачення доказами, тоді як суд апеляційної інстанції зробив свої висновки без безпосереднього дослідження доказів. Висновок апеляційного суду про недопустимість протоколу обшуку є необґрунтованим. 
У запереченнях на касаційну скаргу виправданого ОСОБА_6 та його захисника вказується на безпідставність доводів, наведених прокурором, на законність постановленого апеляційним судом рішення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу апеляційного суду – скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 і його захисник заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, вважали оскаржене судове рішення законним і обґрунтованим. 
Мотиви Суду
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим. Зокрема, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом наявність суб`єктивної сторони злочину. Крім того, суд визнав недопустимим протокол обшуку квартири ОСОБА_6 , в ході якого і були вилучені вогнепальна зброя та бойові припаси. На додаток суд послався на інші порушення вимог кримінального процесуального закону на стадії досудового розслідування.
Не погоджуючись з виправдувальним вироком суду першої інстанції, прокурор звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив виправдувальний вирок скасувати та ухвалити обвинувальний вирок, та визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання за цією статтею. Також він просив повторно дослідити матеріали кримінального провадження, а також викликати та допитати в якості свідка ОСОБА_8 .
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилався на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та не підтвердження їх доказами, дослідженими під час судового розгляду. Зокрема, прокурор вважав, що висновок суду щодо невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується матеріалами кримінального провадження, наданих прокурором та безпосередньо досліджених судом. Прокурор також скаржився на те, що судом не вирішено клопотання, що заявлялось прокурором в судовому засіданні про допит в якості свідка понятого ОСОБА_8 , який був присутній під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 , в ході якого були виявлені та вилучені зброя та боєприпаси. Крім того, прокурор не погоджувався з висновком суду першої інстанції про недопустимість протоколу обшуку в квартирі ОСОБА_6 , під час якого були виявлені та вилучені вогнепальна зброя та бойові припаси. Також прокурор вважав необґрунтованими висновки суду про незаконність проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , оскільки вони не відповідають наданим суду матеріалам кримінального провадження.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції залишив скаргу без задоволення, а виправдувальний вирок – без зміни. 
У своїй касаційній скарзі, в якій оскаржується лише ухвала суду апеляційної інстанції, прокурор наполягає на тому, що цей суд не навів обґрунтованих мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали, а тому оскаржене судове рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Вирок суду першої інстанції в касаційному порядку не оскаржено. 
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Водночас положеннями ст. 438 КПК України не передбачено повноваження суду касаційної інстанції скасувати чи змінити судові рішення з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, натомість визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Верховний Суд звертає увагу на те, значна частина доводів касаційної скарги прокурора зводиться до його незгоди з оцінкою фактичних обставин у кримінальному провадженні. При цьому прокурор у касаційній скарзі наводить власну точку зору щодо оцінки доказів у провадженні. Однак Верховний Суд вважає, що в цій частині доводи касаційної скарги прокурора не підлягають задоволенню, оскільки суд касаційної інстанції з огляду на положення статей 433 та 438 КПК не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Водночас, переглядаючи кримінальне провадження в межах касаційної скарги, Верховний Суд має перевірити, чи відповідає ухвала суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України, зокрема, чи містить вона мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та чи дотримано норми процесуального і матеріального права.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині його незгоди з висновком суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_6 , апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції під час судового розгляду у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку досліджено надані стороною обвинувачення докази та їм надану належну оцінку.
Так, апеляційний суд зауважив, що ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та повідомив, що він не знав, що у нього зберігаються вогнепальна зброя та бойові припаси. Валізу, яка була вилучена співробітниками СБУ з його квартири, у його відсутність приніс ОСОБА_9 , у якого був ключ від квартири і який мав до неї вільний доступ для зберігання макетів вогнепальної зброї та макетів бойових припасів. Свідок ОСОБА_9 підтвердив ці показання ОСОБА_6 . Свідок ОСОБА_10 підтвердив факт передачі ОСОБА_6 ключа від квартири ОСОБА_9 в квітні 2016 року перед тим, як в квартирі ОСОБА_6 був проведений обшук, а сам ОСОБА_6 був затриманий.
Далі апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції, проаналізувавши покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є логічними, послідовними та такими, що повністю підтверджують доводи виправданого про відсутність у нього умислу на незаконне зберігання вилучених у нього зброї та боєприпасів, та надані прокурором письмові докази, дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Між тим, докази того, що ОСОБА_6 був обізнаний про те, що залишені в його квартирі ОСОБА_9 предмети є вогнепальною зброєю та бойовими припасами, стороною обвинувачення надані не були. А висновки дактилоскопічної експертизи, яка б підтвердила наявність слідів відбитків пальців ОСОБА_6 на вогнепальній зброї та боєприпасах, матеріали кримінального провадження не містять.
Таким чином, суд апеляційної інстанції навів мотиви, з яких він погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність поза розумним сумнівом суб`єктивної сторони злочину. При цьому наведені мотиви ґрунтуються на аналізі та оцінці досліджених у суді першої інстанції сукупності доказів. 
Окрім висновку щодо недоведеності суб`єктивної сторони злочину, суд першої інстанції в цьому кримінальному провадженні вказував також на недопустимість протоколу обшуку квартири ОСОБА_6 , а також на інші порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування. За результатами розгляду апеляційної скарги прокурора, з цими висновками погодився й апеляційний суд, який відхилив доводи прокурора, зазначивши відповідні мотиви у своїй ухвалі.
Водночас наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині недопустимості окремих доказів і інших порушень вимог КПК України під час досудового розслідування у контексті цього кримінального провадження мали другорядне значення, виступаючи лише додатковим аргументом на користь необхідності ухвалення виправдувального вироку. Так, недоведеність поза розумним сумнівом хоча б одного з обов`язкових елементів складу злочину (у даному випадку – суб`єктивної сторони злочину) є достатньою підставою для виправдання особи, незалежно від того, чи були судами встановлені ще й інші підстави для ухвалення такого рішення. 
При цьому висновок судів щодо недопустимості протоколу обшуку в квартирі ОСОБА_6 у цій справі не мав вирішального значення для висновку щодо недоведеності суб`єктивної сторони злочину, оскільки сам по собі факт вилучення в квартирі ОСОБА_6 вогнепальної зброї та бойових припасів не заперечувався ні ОСОБА_6 , ні свідком ОСОБА_9 , ні іншими учасниками кримінального провадження. Натомість суди зробили висновок про недоведеність поза розумним сумнівом того факту, що ОСОБА_6 до моменту проведення обшуку було відомо, що в його квартирі зберігаються ці незаконні предмети.
Відтак доводи касаційної скарги прокурора в частині його незгоди з наведеними висновками судів щодо недопустимості окремих доказів і щодо інших порушень вимог КПК України під час досудового розслідування не впливають на висновок судів про недоведеність суб`єктивної сторони злочину в цьому кримінальному провадженні, а тому й не можуть бути підставою для скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 23 липня 2019 року, якою залишено без зміни виправдувальний вирок Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2019 року.
Тим не менше, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції зазначив мотиви щодо відхилення усіх доводів апеляційної скарги прокурора, які стосувалися як його незгоди з висновками суду першої інстанції, так і тверджень прокурора про порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції.  
Це свідчить про безпідставність тверджень прокурора, який подав касаційну скаргу, про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, оскільки ухвала апеляційного суду містить мотиви, з яких вона була постановлена. 
Щодо доводів прокурора про відхилення апеляційним судом клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, то суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Проте жодних належних доводів щодо неповноти дослідження судом першої інстанції вказаних доказів чи порушень, які були допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, прокурором у клопотанні наведено не було, у зв`язку з чим апеляційний суд цілком законно відмовив у задоволенні вказаного клопотання.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 липня 2019 року відносно ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2