ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/196/21 Справа № 201/7577/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -         Петешенкової М.Ю.,Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року
по справі за позовом Обслуговуючого кооперативу “Мандриківська 127” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, -

ВСТАНОВИЛА:
       В липні 2018 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Обслуговуючого кооперативу “Мандриківська 127” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2018 року цивільну справу за позовом Обслуговуючого кооперативу “Мандриківська 127” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги — передано за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.
       Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року позовні вимоги Обслуговуючого кооперативу “Мандриківська 127” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги — задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь обслуговуючого кооперативу «Мандриківська 127» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в сумі 25 954,36 грн. (основна заборгованість – 23 878,35 грн., три відсотки річних – 653,27 грн., інфляційні втрати – 1 425,74 грн.), компенсацію судових витрат у сумі 7 862,00 грн., разом – 33 816,36 грн. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОК “Мандриківська 127” - відмовити.
У відзивах Обслуговуючий кооператив “Мандриківська 127” на апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, оскільки вважає що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та справедливим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2014 року є власником квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.а.с. 10, 11).
Обслуговуючий кооператив «Мандриківська 127” є юридичною особою, яка не має на меті одержання прибутку та створена власниками квартир з метою ефективного утримання й використання неподільного та загального майна житлового комплексу по АДРЕСА_2 відповідно до Закону №1087-ІV (т. 1 а.с.а.с. 50 – 61).
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються від 24.06.2004 року №1875-ІV «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до Закону №1875-ІV житлово-комунальні послуги – це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.
Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд – це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку.
Комунальними послугами є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Споживач – це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Утриманням будинків і прибудинкових територій є господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:
- комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);
- послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);
- послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);
- послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За правилами, встановленими статтею 20 Закону №1875-ІV, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.
Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частини 1 статті 32 Закону №1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Щомісячна оплата житлово-комунальних послуг також передбачена Законом України від 02.06.2005 року №2633-ІV «Про теплопостачання», Законом України від 10.01.2002 року №2918-ІІІ «Про питну воду та питне водопостачання», Законом України від 13.04.2017 року №2019-VIII «Про ринок електричної енергії» та чинним на час виникнення спірних правовідносин Законом України від 16.10.1997 року №575/97-ВР «Про електроенергетику».
Відповідно до статті 151 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Згідно зі статтями 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відтак зміст приведених вище норм свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, що їм надаються у процесі експлуатації (користування) належними їм житловими приміщеннями.
При цьому сам факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналізуючи норми права та обставини справи, суд першої інстанції вірно виходив, що відповідач як власник квартири зобов`язаний був оплачувати житлово-комунальні послуги, перелік яких визначений частиною 1 статті 13 Закону №1875-ІV.
Окрім того, за змістом частини 2 статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора має сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом.
Задовольняючи позовні вимоги ОК “Мандриківська 127”, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що у зв`язку з несплатою відповідачем коштів за надані житлово-комунальні послуги, з останнього необхідно стягнути виниклу заборгованість у розмірі 25 954,36 грн.,за період з квітня 2017 року по грудень 2018 року.
Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що ОК “Мандриківська 127” не є власником вказаного будинку і не є особою, яка надає послуги власникам квартир з обслуговування квартир, будинку, споруд чи прибудинкової території саме будинку по АДРЕСА_2 , колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, виданої 24.10.2013 року Комунальним підприємством “Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації” Дніпропетровської обласної ради, житловий будинок, літ. А-18, розташований у АДРЕСА_2 , після введення житлового будинку в експлуатацію, був зареєстрований за позивачем, код ЄДРПОУ 35542792 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №1549 від 19.06.2003 року.
23 березня 2020 року житловий будинок літ. А-18, розташований у АДРЕСА_2 був зареєстрований за позивачем в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що було видано витяг за №205084816 (а.с.132 т.5).
Відповідно до балансової довідки від 04.05.2020 року житловий будинок, літ. А-18, розташований у АДРЕСА_2 знаходиться на балансі позивача з 23.11.2013 року (а.с. 133 т.5).
Статтею 384 ЦК України визначено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Твердження апелянта, що позивач не є суб`єктом надання житлово-комунальних послуг, а тому судом першої інстанції безпідставно застосовані у рішенні суду норми матеріального права Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки суперечать наявним в матеріалах справи доказам та встановленим судом першої інстанції обставинам справи. 
Посилання апелянта, що він не є членом ОК “Мандриківська 127” і ніколи ним не був, та ніяких договорів на постачання будь-яких послуг із позивачем не укладав, колегія суддів вважає недоведеними, оскільки згідно з п. 1.8 Статуту, даний кооператив є обслуговуючим, а за напрямком діяльності — житлово-будівельним.
Відповідно до п.п. 2.4, 2.5. Статуту вбачається, що до його основних видів діяльності, зокрема, віднесено:
- організація будівництва багатоквартирного житлового будинку для забезпечення житлом переважно членів кооперативу та інших осіб;
- управління житловим будинком та будівельним комплексом, їх комплексне обслуговування;
- надання мешканцям будинку житлово-комунальних та інших послуг;
- представництво та захист інтересів кооперативу, житлових прав і інтересів членів кооперативу у відносинах з органами державної влади та управління, органами місцевого самоврядування, посадовими особами, юридичними і фізичними особами.
Для досягнення визначеної Статутом мети та здійснення видів діяльності позивач, зокрема, має право:
- здійснювати утримання житлового будинку на балансі та управління житловим комплексом;
- здійснювати весь комплекс заходів з утримання житлового будинку, житлового комплексу та прибудинкової території кооперативу відповідно до законодавства та діючих в Україні норм і правил;
- здійснювати захист прав та інтересів кооперативу, прав та інтересів членів кооперативу від порушень, у тому числі хзвертатися із заявами, скаргами, претензіями, клопотаннями, подава позови, самостійно діяти з усіма правами учасника процесу.
Отже, позивач надає мешканцям будинку житлово-комунальні послуги на підставі договорів укладених з постачальниками цих послуг та відповідно до ст. 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” є балансоутримувачем та управителем. 
       Крім того, дії відповідача, який до квітня 2017 року визнавав діючи тарифи та систематично оплачував за ними послуги, а згодом самостійно припинив виконання своїх зобов`язань, суперечать його попередній поведінці і містять ознаки недобросовісності.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петшенкова 

В.С.Городнича