КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                                                                                                                                                        
№22-ц/824/332/2021                                                                                      
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

19 січня 2021року                                                                            місто Київ
                                                                                                    справа №2-7551/11
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                   за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року про відмову у задоволенні скарги, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна,-
 
                                           В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В., в якій просила:
визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. щодо відкриття ним виконавчого провадження №60081391 з виконання виконавчого листа №2-7551/11 виданого Шевченківським районним судом міста Києва 18 березня 2015 року;
скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. від 16 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження.
В мотивування вимог посилалася на те, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. від 16 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження №60081391 з виконання виконавчого листа №2-7551/11, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 18 березня 2015 року, згідно якого у рахунок погашення заборгованості у сумі 971112,02 грн. за кредитним договором №014/0005/32/11939 від 30 березня 2007 року, що був укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 звернуто стягнення на нерухоме майно шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Рудою Л.М. 07 серпня 2000 року за реєстровим №2591, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 серпня 2000 року і записаний у реєстрову книгу №д.407-268 за реєстровим №110.
Вважає дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва    Пишного А.В. щодо відкриття виконавчого провадження №60081391 неправомірними, а постанову про відкриття виконавчого провадження також, що підлягає скасуванню, як прийнята із порушенням встановленого законом порядку відкриття виконавчого провадження.
Зазначала, що відкрите приватним виконавцем виконавче провадження спрямоване на позбавлення її житла.
Посилалася на те, що оскільки організація прилюдних торгів з продажу предмета іпотеки не належить до компетенції приватного виконавця згідно з ч.2 ст.41 Закону України «Про іпотеку», чинним на час укладення договору іпотеки від 30 березня 2007 року, а замість того, такі повноваження віднесені до компетенції органів державної виконавчої служби, відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем за виконавчим документом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу, суперечить п.9 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», за якою приватний виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ без виконання з мотивів того, що організація прилюдних торгів не належить до його компетенції.
Вказувала, що резолютивна частина рішення, зазначена у виконавчому листі №2-7551/11, виданого Шевченківським районним судом міста Києва не відповідає закону, що унеможливлює його примусове виконання, а саме: резолютивна частина рішення взагалі не містить опису предмету іпотеки, а повноваження визначати його характеристики самостійно закон не відносить до компетенції виконавців, у зв`язку із чим виконавчий документ не передбачає вчинення виконавчих дій, ще й оскільки стягнення звернуто не на сам по собі номер квартири, а на квартиру, яка складається із приміщень певної площі, тому замість відкриття виконавчого провадження, такий недолік рішення суду підлягає виправленню судом, а не самовільно суб`єктом оскарження. 
Зазначала, що стягувач уже звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №2-7551/11, виданим Шевченківським районним судом міста Києва 18 березня 2015 року до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва ГТУЮ у місті Києві, державним виконавцем якого цей виконавчий лист було повернуто стягувачу з тих самих підстав, що викладені у даній скарзі.
Посилалася на те, що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пишний А.В. не мав права виносити постанову від 16 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №60081391, а замість того, зобов`язаний був повернути виконавчий документ стягувачу для приведення його у відповідність до закону та подачі до належного органу держаної виконавчої служби, чого не вчинив, неправомірно відкривши виконавче провадження, чим порушив її права як власниці квартири.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні скарги.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 26 серпня 2020 року виправлено описку в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року шляхом зазначення заінтересованої особи ОСОБА_2 .
 Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 07 серпня 2020 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою її скаргу задовольнити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції не встановлено обставин, за наявності яких на момент пред`явлення виконавчого листа до виконання у приватного виконавця існували законні підстави для повернення виконавчого листа стягувачу.
Посилалась на те, що логіка суду першої інстанції фактично зводиться до того, що приватний виконавець вправі усунути своєю постановою недолік резолютивної частини рішення суду, яке не відповідає повною мірою вимогам закону та може не дотримуватись наданих законом іпотекодавцю гарантій того, що виконання рішення суду буде проводитись державним виконавцем, що не відповідає закону.
Зазначала, що мотиви районного суду відмови у задоволенні скарги викладені по суті так, що тлумачення норм права приватним виконавцем позитивне, а скаржниці негативне. 
Посилалась на те, що виклавши таким чином мотиви оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції порушив вимоги щодо наведення мотивів відхилення її посилань в скарзі на невідповідність дій приватного виконавця закону.
29 жовтня 2020 року від стягувача АТ «Райффайзен Банк Аваль» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки її постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
13 листопада 2020 року від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. до Київського апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких приватний виконавець, посилаючись на необґрунтованість скарги просив відмовити заявнику у задоволення апеляційної скарги.
Учасники справи  в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для її задоволення.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду ґрунтуються на встановлених обставинах справи, досліджених доказах, нормах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Згідно вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Як вбачається з матеріалів справи, 16 вересня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. з заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-7551/11, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 18 березня 2015 року.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. від 16 вересня 2019 року відкрито виконавче провадження №60081391 з примусового виконання виконавчого листа №2-7551/11 виданого 18 березня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва, згідно з яким в рахунок погашення заборгованості в сумі 971112,02 грн. за кредитним договором №014/0005/82/11939 від 30 березня 2007 року, що був укладений між банком та ОСОБА_2 звернуто стягнення на нерухоме майно, шляхом продажу на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудою Л.М. 07 серпня 2000 року за реєстровим №2591, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 серпня 2000 року і записаного у реєстрову книгу №д.407-268 за реєстровим №110.
Згідно супровідного листа від 16 вересня 2019 року №154 приватним виконавцем Пишним А.В. копію постанови про відкриття виконавчого провадження було направлено учасникам виконавчого провадження.
Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_1 , як на підставу для її задоволення, посилалася на неправомірність дій приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №60081391, оскільки на її думку виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого листа, який не відповідає вимогам закону та приватний виконавець повинен був повернути виконавчий лист, оскільки стягувач вже звертався із заявою про відкриття виконавчого провадження.
Статтею 5 Закону  України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 2 статті 5 Закону передбачено, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім:
1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;
2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;
3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;
4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи;
5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;
6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;
7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;
8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;
9) рішень про конфіскацію майна;
10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;
11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Виходячи з вищевикладеного, приватний  виконавець має право на виконання рішень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV, в редакції, яка діяла на час видачі виконавчого листа передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.   
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, а Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року втратив чинність.
Частиною 1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року  встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частинами 4 і 5 зазначеної статті передбачено, що у разі пред'явлення виконавчого документа до виконання строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, при цьому у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.          
Згідно з п.п.5, 7 Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 рокувиконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.          
Виходячи з системного аналізу вимог Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року та п.5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом (протягом 3-х років), тобто має місце пряма вказівка законодавця про надання зворотної дії в часі положенню щодо поширення 3-х річного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, які були видані до 05 жовтня 2016 року, а не лише після набрання чинності Закону від 02 червня 2016 року.      
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі №910/7155/14, від 28 грудня 2018 року у справі №910/11424/15, від 20 травня 2019 року у справі №904/10285/15.
З матеріалів справи вбачається, що стягувач АТ «Райффайзен Банк Аваль» вже звертався до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва     Пишного А.В. з заявою про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-7551/11, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 18 березня 2015 року. Вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачу.
16 вересня 2019 року виконавчий лист №2-7551/11 щодо боржника ОСОБА_1 , виданий 18 березня 2015 року, був повторно пред`явлений представником стягувача до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного А.В. з метою його примусового виконання.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на момент винесення приватним виконавцем Пишним А.В. постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 вересня 2019 року, строк пред`явлення виконавчого листа №2-7551/11 до виконання не сплинув, а тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку пред`явлення виконавчоголистадо виконання не ґрунтуються на приписах чинного законодавства.
Крім того, положеннями ч.ч.1, 2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21квітня 1999 року №606-XIV, чинного на момент видачі виконавчого листа, визначено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Статтею 18 Закону №606-XIV визначено, що у виконавчому документі зазначаються:
1) назва   і  дата  видачі  документа,  найменування  органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;
2) дата прийняття і  номер  рішення,  згідно  з  яким  видано 
документ; 
3)   повне   найменування   (для  юридичних  осіб)  або  ім`я (прізвище,  власне  ім`я  та  по  батькові)  (для фізичних  осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний  код  суб`єкта господарської діяльності стягувача та  боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер  стягувача  та  боржника  (для  фізичних  осіб  -  платників податків)  або  номер  і  серія паспорта стягувача та боржника для фізичних  осіб  -  громадян  України, які через свої релігійні або інші   переконання  відмовилися  від прийняття  ідентифікаційного номера,  офіційно  повідомили  про  це відповідні органи державної влади  та  мають  відмітку в паспорті громадянина України, а також інші  дані,  якщо  вони  відомі  суду  чи  іншому органу, що видав виконавчий  документ,  які  ідентифікують стягувача та боржника чи можуть  сприяти  примусовому  виконанню,  зокрема, дата народження боржника    та    його   місце   роботи   (для   фізичних   осіб), місцезнаходження  майна  боржника,  рахунки  стягувача та боржника тощо;
4) резолютивна частина рішення; 
5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 
6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. 
Аналогічні вимоги містяться у ч.1 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий лист №2-7551/11 містить: назву і дату видачі; найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дату прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування стягувача; місцезнаходження стягувача; ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача; прізвище, ім`я та по батькові боржника; місце проживання боржника; індивідуальний ідентифікаційний номер боржника; резолютивну частину рішення; дату набрання законної сили рішенням; строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконавчий лист №2-7551/11відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Пишний А.В., приймаючи постанову від 16 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження №60081391 діяв у спосіб та в межах Закону України «Про виконавче провадження», тому відсутні підстави вважати його дії незаконними та відповідно відсутні підстави для скасування вказаної постанови.
Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
Доводи  апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заявника  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 07 серпня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 25 січня 2021 року.
 
Головуючий:
 
Судді: