ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року	Львів	Справа № 140/11822/20 пров. № А/857/770/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Качмара В.Я., Мікули О.І. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року (суддя першої інстанції Плахтій Н.Б., м. Луцьк),

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 05.02.2020 №0012204-5533-0308.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 05.02.2020 №0012204-5533-0308. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.
Не погодившись із таким рішенням, вважаючи його постановленим з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, неправильним тлумаченням норм матеріального права, Головне управління ДПС у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що загальним правилом, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної   ділянки. При цьому ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлюються відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, на території якого перебуває таке майно. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно фізична особа ОСОБА_1 є власником будівлі теплиці загальною площею 917,8 кв. м., що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Таким чином, контролюючий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, діяв на підставі, у спосіб та в межах наданих йому повноважень. 
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати оскаржене рішення суду від 1 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
У судовому засіданні представник відповідача Кузьмич Ю.В. підтримала вимоги апеляційної скарги та надала пояснення, аналогічні викладеним в ній. Представник позивача Гарбар Ю.Р. заперечила вимоги апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна, а саме: будівлі теплиці /літер В-1/, загальною площею 917,8 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.10, 28-31).
05.02.2020 Головне управління ДПС у Волинській області винесено податкове повідомлення-рішення №0012204-5533-0308, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2019 рік у розмірі 38299,79 грн. (а.с.9).
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, а об`єкт нерухомості, який належать позивачу на праві приватної власності, і щодо якого контролюючим органом нараховано податкове зобов`язання, є будівлею, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Доказів того, що позивач здає в оренду, лізинг чи позичку належну їй будівлю теплиці відповідачем під час розгляду справи не подано. Отже, нежитлова будівля теплиці, що належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тому у позивача не виникло обов`язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі – ПК України) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено ст.266 ПК України.
Згідно підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платники податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктами 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України передбачено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частки, які перебувають у власності фізичних осіб, є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Згідно із статтею 10 ПК України податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є місцевим податком.
Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Із матеріалів справи видно, що рішенням Луцької міської ради від 27.06.2018 №43/3 «Про встановлення ставок із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» вирішено установити на території м.Луцька ставки із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатком. Відповідно до даного рішення ставка податку для будівель тепличного господарства становить 0 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування (а.с.11-17).
Підпунктом 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
У підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України наведені об`єкти, які не є об`єктом оподаткування за вказаної нормою закону.
Відповідно до підпункту «ж» підпункту 266.2.2. пункту 266.2 статті 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд  ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Згідно з ДК 018-2000, до групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) належить клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271), який включає: 1271.1. - Будівлі для тваринництва; 1271.2. - Будівлі для птахівництва; 1271.3. - Будівлі для зберігання зерна; 1271.4. - Будівлі силосні та сінажні; 1271.5. - Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства; 1271.6. - Будівлі тепличного господарства; 1271.7. - Будівлі рибного господарства; 1271.8. - Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва; 1271.9. - Будівлі сільськогосподарського призначення інші. Клас «Будівлі тепличного господарства» включає такі підкласи: теплиці, сільськогосподарські, парники, оранжереї, заводи кормових антибіотиків.
Встановлено, що об`єкт нерухомого майна «Будівля теплиці /літер В-1/, загальною площею 917,8 кв.м.», який розташований за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Карбишева, будинок 1а, що належить позивачу на праві власності і щодо якого контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлею, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Приписами пункту 30.1. статті 30 ПК України визначено, що податкова пільга – передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК України).
Згідно пункту 30.9. статті 30 ПК України податкова пільга надається шляхом: а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору; б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору; в) встановлення зниженої ставки податку та збору; г) звільнення від сплати податку та збору.
Положеннями підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу – юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. 
Таким чином, визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у пп. 14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовується виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», що прямо визначено самим пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України.
З системного аналізу правових норм слідує, що до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23.09.2008 №575-VІ виробниками сільськогосподарської продукції визнаються юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.
Також, згідно статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» від 18.01.2001 №2238-ІІІ сільськогосподарський товаровиробник – фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.
Встановлено, що ОСОБА_1 30.01.1997 зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, видами діяльності останньої відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зокрема є оптова торгівля квітами та рослинами (код КВЕД 46.22), вирощування інших однорідних і дворічних культур (01.19 код КВЕД) (а.с.46).
На підтвердження своєї діяльності позивач надала договори купівлі-продажу від 19.04.2019, видаткові накладні від 03.09.2019, 19.04.2019, які свідчать, що остання здійснювала придбання субстрату, горщиків, цибулини квітів для використання у своїй діяльності (а.с.43-45). 
Отже, матеріалами справи підтверджено той факт, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником, а об`єкт нерухомості, який належать позивачу на праві приватної власності, і щодо якого контролюючим органом в даному випадку нараховано податкове зобов`язання, є будівлею, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.
Доказів того, що позивач здає в оренду, лізинг чи позичку належну їй будівлю теплиці відповідачем не надано.
Таким чином, нежитлова будівля теплиці, що належить позивачу на праві власності, не є об`єктом оподаткування, згідно з підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки використовується позивачем безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником при виробництві сільськогосподарської продукції.
Відтак, у позивача не виникло обов`язку по сплаті податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, оскільки позивач фактично є сільськогосподарським товаровиробником.
Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 05.02.2020 №0012204-5533-0308, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2019 рік, не ґрунтується на нормах права, а тому правильно скасоване судом першої інстанції.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 12.03.2021.