ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2021 року	Львів	Справа № 460/4475/20 пров. № А/857/276/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Шинкар Т.І.,Онишкевича Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини    НОМЕР_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Дорошенко Н.О. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини    НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним прийняте за його заявою рішення Військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач) №3/419 від 09.06.2020, зобов`язати відповідача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі –  Порядок №100), нарахувати та виплатити йому середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2018 по 03.12.2019, зобов`язати відповідача відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (далі – Порядок №44), здійснити йому компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19.11.2020 позов було задоволено частково. Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 54353,98 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при звільненні позивача з військової служби в/ч НОМЕР_1 було здійснено виплату тих видів грошового забезпечення, які передбачені чинним законодавством України, право на які позивач набув за період проходження військової служби. Також, поряд з грошовим забезпеченням позивачу було виплачено компенсацію сум утриманого податку з доходів фізичних осіб. Крім цього, позивачу було виплачено інші доходи, які не були включені в розрахунок при звільненні з військової служби, на виконання судових рішень. Відтак, за відсутності при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми спору щодо їх розміру, відсутні і підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №876 від 01.12.2017 полковника ОСОБА_1 , заступника командира 55 окремого полку зв`язку оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, було звільнено з військової служби за пунктом «б» (за станом здоров`я), відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №26 від 31.01.2018, на підставі витягу з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №876 від 01.12.2017, полковника    ОСОБА_1 , з 31.01.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Із долученої до позовної заяви довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 по 31.01.2018 вбачається, що на час звільнення з військової служби в/ч НОМЕР_1 було нараховано до виплати грошове забезпечення в сумі 148766,15 грн.
Згідно довідки про суму грошового забезпечення, ОСОБА_1 було виплачено грошове забезпечення в сумі 13988,45 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова допомога при звільненні 118921,50 грн, а всього 140838,05 грн. Отже, судом першої інстанції було встановлено, що з нарахованих до виплати сум грошового забезпечення на дату звільнення не було виплачено суму індексації грошового забезпечення 7928,10 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.02.2019, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019, у справі №460/31/19 адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено повністю. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018, зобов`язано в/ч НОМЕР_2 за вказаний період нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 31.01.2018. За даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» Рівненського окружного адміністративного суду (далі - КП «ДСС») встановлено, що позовна заява надійшла до суду 04.01.2019.
З наданих на вимогу суду відповідачем відомостей про кошти, які були виплачені ОСОБА_1 з порушенням строків розрахунків при звільненні встановлено, що на виконання судового рішення у справі №460/31/19, позивачу виплачено кошти платіжним дорученням №817 від 29.07.2019, а саме : індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 в сумі 37225,67 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період   з 01.12.2015 по 31.01.2018 в сумі 9894,69 грн, а всього в загальній сумі 47120,36 грн.
06.09.2019 Рівненським окружним адміністративним судом у справі №460/31/19 постановлено окрему ухвалу, залишену без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019, якою зобов`язано в/ч НОМЕР_1 за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з урахуванням базового періоду за січень 2008 року, а також перерахувати та виплатити недоплачену різницю одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням індексації грошового забезпечення. За даними КП «ДСС» встановлено, що із заявою про постановлення окремої ухвали ОСОБА_1 звернувся в суд 20.08.2019.
На виконання окремої ухвали, в/ч НОМЕР_1 платіжним дорученням №1599 від 24.12.2019 позивачу були виплачені кошти, а саме : індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року в сумі 44443,45 грн, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 в сумі 20240,05 грн, недоплачена різниця одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням індексації грошового забезпечення в сумі 63881,25 грн, а всього на загальну суму 128564,75 грн.
Також, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 у справі №460/1686/19, яке набрало законної сили 16.11.2019, повністю задоволено позов ОСОБА_1 , яким визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення, виходячи з положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України №260 від 11.06.2008, а не Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зобов`язано в/ч НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби з урахуванням додаткової грошової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010. За даними КП «ДСС» встановлено, що з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 16.07.2019.
На виконання судового рішення у справі №460/1686/19, в/ч НОМЕР_1 платіжним дорученням № 469 від 07.05.2020 було виплачено позивачу грошові кошти, а саме : одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням додаткової грошової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, в сумі 71352,90 грн.
Крім цього, рішенням Рівненського окружного   адміністративного суду від 01.11.2019 у справі №460/2193/19, яке набрало законної сили 03.12.2019, позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.01.2018, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.01.2018. За даними КП «ДСС» встановлено, що з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 09.09.2019.
На виконання судового рішення у справі №460/2193/19 в/ч НОМЕР_1 платіжним дорученням №153 від 21.02.2020 позивачу були виплачені грошові кошти, а саме : грошова компенсація   за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, в сумі 14799,12 грн.
23.05.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до в/ч НОМЕР_1 , в якій вказав, що за час прострочення розрахунку при звільненні з 01.02.2018 по 03.12.2019 в/ч НОМЕР_1 має виплатити йому середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У зв`язку з вирішенням на його користь судових спорів щодо виплати належних сум, просив відповідно до Порядку №100, нарахувати та виплатити середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.02.2018 по 03.12.2019 з виплачених сум під час проходження військової служби та сум виплачених за рішеннями судів, оскільки ці суми вплинули на розмір грошового забезпечення, що мало бути виплачене йому під час проходження військової служби. Також, просив здійснити одночасну компенсацію при виплаті сум податків з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку №44.
В/ч НОМЕР_1 у відповіді №3/419 від 09.06.2020 повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, з мотивів, які аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів із позивачем при звільнення з військової служби остаточний розрахунок, а тому він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також, на думку суду першої інстанції, підлягають до задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб при виплаті йому  середнього заробітку за час затримки розрахунку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої  статті 7 КАС України, суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.
Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення), суд апеляційної інстанції згідно положень статті 9 КАС України,  вправі застосувати до спірних правовідносин положення  КЗпП України.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 01.03.2018 по справі №806/1899/17, від 31.05.2018 по справі №823/1023/16, від 30.04.2020 по справі №140/2006/19, від 04.09.2020 по справі №120/2005/19-а.
Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені  у статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до  ст.116 КЗпП України,  при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, визначені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена  статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником, а частина друга, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене у ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 по справі №810/451/17.
При цьому, слід зазначити, що необхідною умовою для покладення на підприємство, установу, організацію відповідальності за невиплату або затримку у виплаті належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства, установи, організації у такому несвоєчасному розрахунку або невиплати відповідної суми.
Про це зазначається Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 по справі №806/3350/17, в якій суд касаційної інстанції зауважив, що для виникнення такого обов`язку власника та встановлення вини підприємства необхідно з`ясувати та дослідити причини, у зв`язку з чим не було своєчасно здійснено відповідні виплати.
Велика Палата Верховного Суду, приймаючи постанову від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, погодилася з висновком, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 та вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати :
1. Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
2. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
3. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
4. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 по справі №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №161/12771/15-ц).
З урахуванням наведеного вище, визначаючи розмір середнього грошового забезпечення, суд враховує, що позивач був звільнений з військової служби з 31.01.2018, натомість про захист своїх порушених прав та законних інтересів щодо невиплачених на час звільнення грошових сум, на які він набув право за час служби, звернувся до суду зі спливом річного і більше терміну після припинення трудових правовідносин з відповідачем. Водночас будь-яких обставин стосовно того, що йому не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом не встановлено.
Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності, беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення за судовим захистом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до відповідача необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП та зобов`язати виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звернення до суду з позовами про зобов`язання нарахувати та виплатити відповідні суми грошового забезпечення, які не були виплачені при звільненні, до моменту фактичного розрахунку.
Як передбачено ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною першою ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що об`єктом індексації   грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.
Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати (грошового забезпечення), а тому сума індексації повинна бути включена до суми грошового забезпечення при звільненні і виплачена позивачу.
Також, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018,   до складу грошового забезпечення, яке мало бути виплачене позивачу при звільненні, підлягала включенню одноразова грошова допомога при звільненні та грошова компенсація  за невикористані дні додаткової відпустки.
Разом з тим, відповідно до ст.4 Закону України   «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться   у тому   ж   місяці,   у   якому   здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Матеріалами справи підтверджено, що виплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 було здійснене відповідачем на виконання судових рішень 29.07.2019 в сумі 9894,69 грн та 24.12.2019 в сумі 20240,05 грн, одночасно з виплатою індексації грошового забезпечення, а тому станом на дату звільнення зі служби 31.01.2018 позивач не набув права на отримання таких сум компенсації втрати частини доходів, оскільки відповідно до положень ст.4 Закону України   «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» обов`язок роботодавця виплатити суми компенсації виникає   у тому   ж   місяці,   у   якому   здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто в даній ситуації - в липні та грудні 2019 року відповідно.
Відповідно до Порядку №260, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.
Середньоденний заробіток ОСОБА_1 обрахований відповідно до Порядку №100, становить 451,24 грн.
Позивачу при звільненні виплачено 140838,05 грн. За результатами судового вирішення спорів, на виконання судових рішень відповідач виплатив позивачу суми грошового забезпечення на загальну суму 231702,39 грн (без урахування компенсації втрати частини доходів). 
Отже, на дату звільнення позивач мав право на виплату грошових коштів в сумі 372540,44 грн, що становить 100% сум, належних до виплати.
Щодо виплати індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з позовною заявою   04.01.2019. Фактична виплата індексації в сумі 37225,67 грн здійснена відповідачем 29.07.2019. Отже, термін затримки розрахунку означеної суми з 04.01.2019 по 29.07.2019, що становить 206 календарних днів. Частка суми заборгованості 37225,67 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 9,99%. Середній заробіток за період з 04.01.2019 по 29.07.2019 обраховується : 451,24 х 206 = 92955,44 грн.
Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою : 92955,44 х 9,99%, що становить 9286,25 грн.
Стосовно виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року та недоплаченої різниці одноразової грошової допомоги   позивач звернувся до суду із заявою про постановлення окремої ухвали 20.08.2019. 
Фактична виплата індексації в сумі 44443,45 грн та недоплаченої різниці одноразової грошової допомоги в сумі 63881,25 грн здійснена відповідачем 24.12.2019.
Отже, термін затримки розрахунку загальної суми заборгованості з означених виплат 108324,7 грн з 20.08.2019 по 24.12.2019, становить 126 календарних днів. Частка заборгованості 108324,7 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 29,08%. Середній заробіток за період з   20.08.2019 по 24.12.2019 обраховується : 451,24 х 126 = 56856,24 грн.
Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 56856,24 х 29,08%, що становить 16533,79 грн.
Стосовно виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням додаткової грошової винагороди позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.07.2019. Фактична виплата одноразової грошової допомоги в сумі 71352,9 грн здійснена відповідачем   07.05.2020. 
Отже, термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 16.07.2019 по 07.05.2020, що становить 296 календарних днів. Частка заборгованості 71352,9 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 19,15%. Середній заробіток за період з 16.07.2019 по 07.05.2020 обраховується: 451,24 х 296 = 133567,04 грн.
Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 133567,04 х 19,15%, що становить 25578,09 грн.
Стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік позивач звернувся до суду з позовною заявою 09.09.2019. Фактична виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 14799,12 грн здійснена відповідачем 21.02.2020. 
Отже, термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 09.09.2019 по 21.02.2020, що становить 165 календарних днів. Частка заборгованості 14799,12 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 3,97%. Середній заробіток за період з 09.09.2019 по 21.02.2020 обраховується: 451,24 х 165 = 74454,6 грн.
Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 74454,6 х 3,97%, що становить 2955,85 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у зв`язку з порушенням відповідачем строків розрахунків при звільненні, у в/ч НОМЕР_1 виник обов`язок нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток в сумі 54353,98 грн.
У частині судового рішення, що не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч.2 ст.308 КАС України.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу. 
Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Військової частини    НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року по справі №460/4475/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Т. І. Шинкар 	
 	 	Т. В. Онишкевич