ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2021 року                                                                                      Справа № 906/422/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05 жовтня 2021 року в справі №906/422/20 (суддя - Сікорська Н.А.)               
час та місце ухвалення: 5 жовтня 2020 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст ухвали складено 12 жовтня 2020 року             
за позовом: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб"               
до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Жива Нива"
за участю у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -  ОСОБА_1 
про скасування рішення державного реєстратора
за участю представників сторін:
від Позивача - Сачук А.В.;
від Відповідача - не з`явився;
від Третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібороб» (надалі - Позивач) звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИВА НИВА» (надалі - Відповідач) про   визнання   протиправними та   скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Люлевича Анатолія Івановича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 29471902 від 29 квітня 2016 року, №29472665 від 29 квітня 2016 року.
Обґрунтовуючи наявність підстав для його звернення з даним позовом Позивач вказує, що в червні 2016 року Позивач уклав додаткові угоди про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок, укладених впродовж 2006-2011 років з власниками цих земельних ділянок.  Під час реєстрації вказаних угод Позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Люлевич А.І. прийнято рішення про державну реєстрацію договорів оренди - індексний номер №29472665 від 29 квітня 2016 року про державну реєстрацію договору оренди від 25 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Відповідачем; індексний номер №29471902 від 29 квітня 2016 року про державну реєстрацію договору оренди від 25 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та Відповідачем.
Зазначені рішення Позивач вважає протиправними, оскільки земельні ділянки, зазначені у цих договорах оренди, перебувають в оренді у Позивача за договорами оренди земельних ділянок від 20 червня 2011 року, укладених з ОСОБА_1 строком на 10 років, зареєстрованими у відділі Держкомзему у Андрушівському районі Житомирської області 11 травня 2012 року. Як на правову підставу позовних вимог, Позивач посилається на норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 125, 126 Земельного кодексу України, статтями  13, 31 Закону України «Про оренду землі».
Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 18 травня 2020 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - ОСОБА_1 (а.с. 44-45; надалі - Третя особа).  
Ухвалою Господарського суду Житомирської  області від 5 жовтня 2020 року в справі  № 906/422/20 закрито провадження у справі за пунктом 1 частиною 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (а.с. 135-137).
Приймаючи дану ухвалу,  суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що як свідчать предмет і підстави позову, заявлені Позивачем, Відповідач взяв в оренду у власника - Третьої особи земельні ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер 18203886000:05:000:0070 та   18203886000:05:000:0069.
Під час дії договорів оренди, укладених Позивачем та Третьою особою у справі, право оренди на зазначені земельні ділянки приватний нотаріус 29 квітня 2016 року зареєстрував за Відповідачем на підставі укладених між Відповідачем і Третьою особою договорів оренди. Виходячи зі змісту позовної заяви, Позивач   звернувся до суду за захистом свого права користування спірними земельними ділянками, порушеного власником цієї земельної ділянки (Третьою особою) шляхом укладення договору про надання права користування цими самими земельними ділянками із Відповідачем  і реєстрації права користування ними Відповідачем за собою.
Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що оспореному рішенню про державну реєстрацію передує невирішений спір між учасниками орендних правовідносин про право цивільне, а саме про право на оренду конкретної земельної ділянки, а цей спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає із договірних відносин, є приватноправовим і за суб`єктним складом має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - власника земельної ділянки.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою,   Позивач  звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.  176-178) в якій  з підстав,  висвітлених в ній,  просив  ухвалу місцевого господарського суду скасувати та направити справу для продовження розгляду її по суті.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Позивач, зокрема, виходив  з того, що  Велика Палата Верховного Суду зробила висновок у своїй постанові від 21 серпня 2019 року по справі №806/1109/16 зазначивши, що спір у справі № 806/1109/16 виник між юридичними особами, та виходячи із суб`єктного складу сторін має вирішуватися за правилами господарського судочинства, саме тому Позивач й звернувся до Господарського суду Житомирської області з відповідним позовом. Позивач вважає, що лише суд касаційної інстанції передаючи справу до розгляду у Велику Палату Верховного Суду може відступати від попередньої позиції Великої Палати Верховного Суду, а не Господарський суд  Житомирської області в оскаржуваній ухвалі.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 січня 2021 року відкрито апеляційне провадження в справі № 906/422/20 за апеляційною скаргою  Позивача. Запропоновано Відповідачу  надати відзив на апеляційну скаргу Позивача, а Третій особі письмові пояснення. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 3 лютого 2021 року було призначено розгляд апеляційної скарги на 17 лютого 2021 року об 15:00 год..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 лютого 2021 року було задоволено клопотання Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №906/422/20.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача надійшла заява, в котрій Відповідач просив продовжити строк подання відзиву на апеляційну скаргу та відкласти апеляційний розгляд справи, мотивуючи це тим, що Відповідачем не було  отримано копію апеляційної скарги (а.с. 202-204).

В судове засідання від 17 лютого  2021 року представник Відповідача та Третьої особи  не з`явилися. 
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Відповідача надійшла заява, в котрій Відповідач, зокрема,  просив  відкласти апеляційний розгляд справи.
Відповідно до частини першої  статті 202 Господарського процесуального кодексу України       неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України: суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.
Зі змісту ухвали від 3 лютого 2021   року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Вказана ухвала була направлена судом рекомендованими листом з повідомленнями про вручення на почтовий     адрес вказаний в апеляційній скарзі.
Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи міститься опис вкладення у цінний лист та фіскальний чек оформленні на ім`я Відповідача із відміткою штемпеля Укрпошти щодо відправлення Позивачем апеляційної скарги на адресу Відповідача - 2 листопада 2020 року (а.с. 182-183), що підтверджує виконання апелянтом вимог статті 259 Господарського процесуального кодексу України (щодо направлення копії апеляційної скарги листом з описом вкладення).
В силу дії статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Відтак (з огляду на 30 денний строк) відкладення розгляду справи призведе до порушення визначеного ГПК України строку вирішення спору.
Згідно частини 2 статті 2 ГПК України, суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі. 
Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.         
З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Відповідача та Третьої особи за наявними в матеріалах справи доказами.
                    
В судовому засіданні від 17 лютого  2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду,  представник Позивача  підтримав доводи, наведені  в апеляційній скарзі,    та з підстав,    висвітлених в ній, просить суд її задоволити,    оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті, зазначивши, що Позивач звернувся до господарського суду саме за вказівкою наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №806/1109/16, в якій чітко було зазначено про те, що Позивач має звернутися з даним позовом саме до господарського суду.  
Заслухавши пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та  пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Північно - західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що    апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

При цьому,  апеляційний господарський суд    виходив з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, між Третьою особою  та Позивачем укладено договір оренди земельної ділянки від 20 червня  2011 року (надалі - Договір від 20 червня 2011 року; а.с. 15-17).
Відповідно до пункту 1 Договору від 20 червня 2011 року Третя особа надала, а Позивач прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Степківської сільської ради.
Згідно пункту 1.2 Договору від 20 червня 2011 року, земельна ділянка належить Третій особі на юридичному титулі права власності, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ №015449, кадастровий номер 18203886000:05:000:0070.
Відповідно до пункту 2 Договору від 20 червня 2011 року, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,5328 га.
20 червня 2011 року між Третьою особою та Позивачем  укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір; а.с.18-23).
Відповідно до пункту 1 Договору, Третя особа надає, а Позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Степківської сільської ради.
Згідно пункту 1.2 Договору земельна ділянка належить Третій особі на юридичному титулі права власності, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ№015448, кадастровий номер 18203886000:05:000:0069.
Відповідно до пункту 2 Договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,5330 га.
Дані договори укладено на 10 років. Після закінчення строку Договору оренди Позивач має переважне право поновлення його на новий строк. 
Зазначені Договори оренди земельних ділянок зареєстровані в Управлінні Держкомзему в Андрушівському районі Житомирської області, про що в Державному реєстрі земель вчинено записи від 11 травня 2012 року № 182030004001687 та № 182030004001688.
За актами приймання-передачі від 20 червня 2011 року Третя особа передала зазначені земельні ділянки Позивачу (а.с.16 на звороті, а.с.19 на звороті).
Як свідчать матеріали справи, зокрема, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 13 квітня 2020 року (а.с. 26, 27) між   Третьою особою (власник земельної ділянки) та Відповідачем 25 квітня 2016 року  укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,5330 га, кадастровий номер 18203886000:05:000:0069, строком на 7 років.
Окрім того, 25 квітня 2016 року між   Третьою особою (власник земельної ділянки) та Відповідачем (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки площею 2,5328 га, кадастровий номер кадастровий номер 18203886000:05:000:0070, строком на 7 років.
Приватним нотаріусом Люлевич Анатолієм Івановичем Новоград-Волинського районного округу, прийняті рішень про державну реєстрацію договорів оренди на вищезазначені земельні ділянки, а саме:
·          рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29471902 від 29 квітня 2016 року про державну реєстрацію Договору оренди землі б/н укладеного між Третьою особою та Відповідачем, укладеного строком на 7 років;
·          рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29472665 від 29 квітня 2016 року, про державну реєстрацію Договору оренди землі б/н укладеного між Третьою особою та Відповідачем, укладеного строком на 7 років.
Вважаючи зазначені рішення нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень незаконними, Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку права, щодо володіння та користування орендованою земельною ділянкою по укладеним із Третьою особою договорам оренди,  з даним позовом.
Ухвалою Господарського суду Житомирської  області від 5 жовтня 2020 року в справі  № 906/422/20 закрито провадження у справі за пунктом 1 частиною 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на основний довід апеляційної скарги Позивача щодо того, що дана справа відноситься саме до господарської юрисдикції, а тому на переконання Позивача даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, колегія суддів досліджує одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин, з -приводу чого зауважує наступне.
У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За змістом статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
В силу дії статті 5, 7, 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства; кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. 
Так, за частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (правовий висновок наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі   № 904/1083/18).
Водночас, за змістом частини 1 статті 19 Цивільно процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства. 
Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи, що виникають із земельних правовідносин, за винятком тих, розгляд яких визначено в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: по-перше, наявність у них спору про право цивільне; а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).
Разом із цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.
У постанові від 4 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду зробила такі правові висновки про застосування норм права: "Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано."
Разом з тим, у постанові від 12 листопада 2019 року в справі №    920/40/19 (ухваленій у подібних правовідносинах як в даній справі) Велика Палата Верховного Суду у спорі щодо захисту позивачем свого права користування земельними ділянками, яке було порушено власниками цих земельних ділянок (треті особи у справі) та відповідачами шляхом укладення ними договорів про надання права користування цими ж самими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб дійшла таких висновків: "Оскільки позивач оспорює спільні дії власників цих земельних ділянок (треті особи) та відповідачів 1 і 2, то предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується прав і обов`язків не тільки відповідачів 1 і 2, а й фізичних осіб - власників земельних ділянок. Отже, належними сторонами справи у цьому спорі є позивач, відповідачі 1 і 2 та власники земельних ділянок, які є сторонами (орендодавцями, власниками) договорів, укладених з позивачем та відповідачами 1 і 2. Зазначені власники земельних ділянок є фізичними особами, які не мають статусу підприємців, що сторонами не заперечується. Саме з цих підстав справа у цьому спорі не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до пункту 6 частини першої статті 20 ГПК України та має розглядатись за правилами цивільного судочинства (пункти 6.14, 6.15)".
Окрім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року  в справі №657/33/19 (ухваленій у подібних правовідносинах як в даній справі), викладені такі правові висновки: "Відносини, пов`язані з набуттям та реалізацію громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок, ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими; справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за умови відповідності складу сторін спору  статті 4 ЦПК України  підвідомчі судам загальної юрисдикції; спір у цій справі виник внаслідок незаконної, на думку позивача, реєстрації відповідачами права оренди з іншим орендарем, у той час як правовідносини на підставі договорів оренди між позивачем та фізичними особами, які у цій справі є третіми особами, на той час не припинилися. Отже, спір виник з приводу порушення права позивача як орендаря внаслідок укладення договорів оренди щодо цих же земельних ділянок тими ж орендодавцями з іншим орендарем і пов`язаний з діями фізичних осіб - власників земельних ділянок, які є орендодавцями за договорами оренди з різними орендарями, одним з яких є позивач; вказаний спір має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Тобто оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між учасниками орендних правовідносин про право цивільне, зокрема право на оренду конкретних земельних ділянок;  такий спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає з договірних відносин, є приватноправовим, і за суб`єктним складом підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичних осіб - власників земельних ділянок."

Дослідивши зміст позовної заяви колегія суддів констатує, що предметом позову у справі, яка розглядається, є вимога Позивача про визнання протиправним та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №29471902 від 29 квітня 2016 року та №29472665 від 29 квітня 2016 року, прийнятих приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Житомирської області Люлевич А.І. щодо реєстрації права оренди Відповідача на земельні ділянки, власником яких є Третя особа, за наявності чинних договорів оренди земельних ділянок, укладених між Позивачем та Третьою особою (що на переконання Позивача у свою чергу, унеможливлює здійснення державної реєстрації договорів оренди землі, укладених між Відповідачем та Третьою особою, до закінчення строку дії попередніх договорів).
Тобто, Позивач вважає, що у нього виник спір з особою, право якої зареєстровано, з приводу реєстраційних дій. 
В той же час, як свідчать предмет і підстави позову, заявлені Позивачем, Відповідач взяв в оренду у власника - Третьої особи земельні ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер 18203886000:05:000:0070 та   18203886000:05:000:0069.
Під час дії договорів оренди, укладених Позивачем та Третьою особою у справі, право оренди на зазначені земельні ділянки приватний нотаріус (29 квітня 2016 року) зареєстрував за Відповідачем на підставі укладених між Відповідачем і Третьою особою договорів оренди.
Отже, колегія суддів констатує, що з доказів долучених до даної справи вбачається, що допущено одночасну державну реєстрацію декількох прав оренди на одні й ті самі земельні ділянки.
Тобто, виходячи зі змісту позовної заяви, Позивач   звернувся до суду за захистом свого права користування спірними земельними ділянками, по суті порушеного титульним власником цієї земельної ділянки (Третьою особою) шляхом укладення договору про надання права користування цими самими земельними ділянками із Відповідачем і реєстрації права користування ними Відповідачем за собою.
Спір у цій справі виник внаслідок незаконної, на думку Позивача, реєстрації нотаріусом права оренди з Відповідачем (іншим орендарем), на той час як правовідносини на підставі договору оренди між Позивачем і Третьою особою (власником орендованої земельної ділянки), на той час не припинилися.
Відтак такий спір має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав Позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право (титульний власник) на це майно.
Тобто, оспореному рішенню про державну реєстрацію передує невирішений спір між учасниками орендних правовідносин про право цивільне, а саме про право на оренду конкретної земельної ділянки.
Цей спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає із договірних відносин, є приватноправовим і саме за своїм суб`єктним складом має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - власника земельної ділянки.
При цьому неоспорювання Позивачем дій Третьої особи (власника земельної ділянки) не може бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків цієї фізичної особи і спір у Позивача виник саме із власником земельної ділянки як орендодавцем (Третьою особою).
Оскільки Позивач оспорює рішення державного реєстратора, прийняте за наслідком укладення договору оренди власника земельної ділянки (Третя особа) та Відповідача, то предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується прав і обов`язків не тільки Відповідача, а й фізичної особи - власника земельної ділянки. 
Отже, належними сторонами справи у цьому спорі є Позивач, Відповідач і власник земельної ділянки (Третя особа), який є стороною (орендодавцем, власником) договорів, укладених між Позивачем і Відповідачем. 
Власник ж земельної ділянки є фізичною особою, яка не має статусу підприємця, чого сторони не заперечують. 
Таким чином, колегія суду (як і суд першої інстанції) прийшла  до висновку про цивільно-правовий характер спірних правовідносин, зважаючи на належний суб`єктний склад сторін цього спору, до якого відносяться також власник земельної ділянки, який є стороною (орендодавцем, власником) договорів, укладених з Відповідачем, та є фізичною особою.
З огляду на вищевказане справа у цьому спорі не належить до юрисдикції господарських судів відповідно до пункту 6 частини 1 статті 20 ГПКУ   та має бути розглянута за правилами цивільного судочинства.
Таку ж правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 920/40/19; та у постанові від 27 листопада 2019 року  в справі №    657/33/19.
Крім того, Верховний Суд зробив висновок про необхідність закриття провадження у справі на підставі частини 1 статті 231 ГПК України у справах №№922/813/19, 922/810/19, 922/812/19, 922/811/19 з аналогічними правовідносинами.

Що ж до покликання  Позивача в своїй апеляційній скарзі на позицію Великої Палати Верховного Суду, висвітлену в постанові від 21 серпня 2019 року в справі №806/1109/16 (за позовом Позивача до приватного нотаріуса Новоград-Волинського нотаріального округу Житомирської області Люлевич А.І, за участю третьої особи - Відповідача про визнання протиправним й скасування рішень),  то колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що, по-перше:  висновок про необхідність розгляду вказаної справи за правилами господарського судочинства прийнятий Верховним Судом у адміністративній справі з іншим суб`єктним складом сторін (без участі Третьої особи (яка є фізичною особою та  власником орендованої земельної ділянки), у залежності від якого й застосовувалися судом норми матеріального і процесуального права; по-друге Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року в справі №806/1109/16 зробила правовий висновок, що: спір у цій справі не є публічно-правовим (оскарження рішень та дій Нотаріуса про державну реєстрацію права оренди спірних земельних ділянок або її скасування є захистом прав на земельні ділянки від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна. З огляду на суб`єктний склад сторін спір має вирішуватися за правилами господарського чи цивільного судочинства (тобто судам в даній категорії спору необхідно досліджувати саме суб`єктивний склад сторін та характер спірних правовідносин)); по-третє, правова позиція щодо того, що спір стосується захисту цивільного права, зокрема випливає із договірних відносин, є приватноправовим і саме за своїм суб`єктним складом має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - власника земельної ділянки,  наведено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 920/40/19, прийнятої  пізніше  ніж постанова Великої Палати Верховного Суду по справі №806/1109/16 від 21 серпня 2019 року на яку покликається апелянт в своїй апеляційній скарзі, відтак на момент винесення постанови від 21 серпня 2019 року по справі №806/1109/16 не існувало в юридичній природі відповідної правової позиції, яка стала підставою для винесення оскаржуваної ухвали.
Окрім того суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта щодо того, що суд першої інстанції не мав права відступить від висновку Великої Палати Верховного Суду в справі № 806/1109/16, і що лише Велика Палата Верховного Суду мала на це право. При цьому колегія суду наголошує на тому, що інший висновок зроблено саме Великою Палатою Верховного Суду (в справі 823/2042/16; №920/40/19), а отже місцевий господарський суд використовував інший висновок ВП ВС, а не самостійно зробив новий висновок висновок в подібних правовідносинах. Крім того, апеляційний господарський суд  ще раз наголошує, що в даних справах існує різний суб`єктивний склад сторін (в адміністративній справі, вказаній вище, не брала участь особа власник землі, як третя особа, що і призвело до висновку щодо господарського спору).
Також суд критично оцінює довод апелянта щодо того, що правова позиція в справі №86/1109/16 є вказівкою для суду в даній справі, адже вказівки ВС надаються в межах виключно однієї судової справи, що направляється ВС на новий розгляд.    
За таких обставин апеляційний господарський суд вважає правомірним  висновок місцевого господарського суду, наведений в резолютивній частині оскаржуваної ухвали щодо закриття провадження у справі за пунктом 1 частиною 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України. 
Відповідно до  статті 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому ухвала Господарського суду Житомирської області від 5 жовтня 2020 року в справі №906/422/20 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для її скасування не вбачається.
Відтак апеляційний господарський суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Згідно із  статтею 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Позивача.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05 жовтня 2021 року в справі № 906/422/20 - залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 05 жовтня 2021 року в справі № 906/422/20 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №906/422/20 повернути Господарському суду Житомирської   області.
Повний текст постанови виготовлено 22 лютого 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.