Дата документу 16.03.2021 Справа № 321/1073/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
     Єдиний унікальний №321/1073/20                     Головуючий у 1 інстанції Машкіна Н.В. 
Провадження № 22-ц/807/746/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
16 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення  Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року  у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредиту, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09.08.2007 року на суму 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку складають між ним та банком кредитний договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. 
У подальшому розмір кредитного ліміту було збільшено до 3900,00 грн., відповідно до Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. 
Відповідач не виконав зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 30.06.2020 року виникла заборгованість в сумі 53864,86 грн., яка складається з наступного: 3746,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 48318,32 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 1800 грн. – нарахована пеня, яку позивач просив стягнути з відповідача.
Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 09.08.2007 року в сумі 3 791 грн. 14 коп. та судовий збір в сумі 147,14 грн., а всього в сумі – 3 938 грн. 28 коп.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким вимоги Банку у відмовленій частині задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк».
Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Положеннями статей 526, 527, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
За приписами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1048 ЦК України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.
Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання кредиту, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 09.08.2007 року у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідно до вказаної заяви тип картки: 545708297, сума кредитного ліміту  - 300 грн., базова відсоткова ставка – 22,8 % на рік, розмір комісії – 1 % від суми заборгованості. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.  Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку складають між ним та банком кредитний договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Згідно п.3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг визначені положення щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, відповідач при укладенні Договору дав згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту його зміну за рішенням та ініціативою Банку.
Пунктом 8.6 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, передбачених цим Договором, більше, ніж на 120 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5%, від суми позову.
Позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на 30.06.2020 року у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 53864,86 грн., яка складається з наступного: 3746,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 48318,32 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 1800 грн. – нарахована пеня.
Судом першої інстанції вірно визначено, що у разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
З матеріалів спарви вбачається, що Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 09.08.2007 року по 30.06.2020 рік в розмірі 48318,32 грн., а саме: з розрахунку 22,8 % на рік за період з 09.08.2007 року до 31.12.2012 року в загальній сумі 44,6 грн., з 01.01.2013 року до 29.08.2014 року з розрахунку 30% на рік, з 01.09.2014 року до 31.03.2015 року з розрахунку 34,8% на рік, з 01.04.2015 року до 30.06.2020 року з розрахунку 43,2 %. Крім того, позивач просив стягнути заборгованість з пені в сумі 1800 грн., нараховану з розрахунку 2 % від суми заборгованості, починаючи з 01.11.2013 року.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, Банк крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.08.2007 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку» як невід`ємні частин спірного договору.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку - та інші умови. 
З наданих доказів вбачається, що в заяві позичальника від 09.08.2007 року, підписаної сторонами процентна ставка за користування кредитними коштами визначена 22,8 % на рік, розмір неустойки не зазначений. 
Крім того, згідно довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» відповідач підтвердив, що він ознайомлений з умовами надання кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що матеріали справи не містять відомостей, яка саме кредитна карта була отримана відповідачем за його заявою від 09.08.2007 року. Крім того, матеріали справи не містять й підтверджень того, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правилі надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й збільшення відсоткової ставки за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Враховуючи відсутність підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про збільшення відсотків за користування кредитними коштами, визнання розміру неустойки, колегія суддів дійшла висновку про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що и буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого виснув оку про те, що надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції, на підставі розрахунку заборгованості за договором та випискою за рахунком позичальника, вірно задоволенні позовні вимоги Банку в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 3746 грн. 54 коп. – тіла кредиту, а також відсотків з розрахунку 22,8 % на рік за період з 09.08.2007 року до 31.12.2012 року в загальній сумі 44,6 грн., погоджених сторонами, а всього 3791,14 грн. 
Позовні вимоги в іншій частині задоволенню не підлягають з мотивів викладених вище.
Доводи скарги відповідача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 20 листопада 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 16 березня 2021 року.

Головуючий

Судді: