Дата документу 10.02.2021 Справа № 333/7194/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Єдиний унікальний № 333/7194/19                                       Головуючий у 1 інстанції 
№ провадження 22-ц/807/835/21 Стоматов Е.Г.
Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Бєлки В.Ю.
Суддів: Кухаря С.В.
Онищенко Е.А.
За участю секретаря: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Фельського Сергія Леонідовича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, 
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 02 липня 2017 року о 13 годині 27 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснила рух по проїжджій частині вул. Новокузнецька, зі сторони вул. Нагнібіди в напрямку вул. Автозаводська в місті Запоріжжі.
Під час руху, ОСОБА_1 , маючи об`єктивну змогу виявити червоний для себе сигнал світлофора, діючи в порушення вимоги п. 8.7.3 ПДР України «Сигнали світлофора мають такі значення: е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух…», керований транспортний засіб перед світлофором не зупинила, а також діючи в порушення вимог розділу 34 (горизонтальна розмітка 1.12 (стоп-лінія) та п. 16.3 ПДР України «у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобом, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою LT2 (стоп-лінію) переткнула дорожню розмітку – 1.12 ПДР України та виїхавши на вищевказаний пішохідний перехід скоїла передньою частиною кузова наїзд на нього.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 завдала йому тілесні ушкодження, які кваліфіковані як тяжкі. 
Відносно ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080050002918 від 03 липня 2017 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за яким він є потерпілим. 
Зазначає, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень він зазнав суттєвої матеріальної шкоди, пов`язаної з необхідністю лікуватися, до теперішнього часу він прикований до ліжка. Втратив можливість працювати, у зв`язку із чим позбавлений можливості утримувати свою родину, дружину, яка на сьогодні перебуває у декретній відпустці по догляду за малолітньою дитиною, та дітей.
Вказує, що на теперішній час він продовжує лікуватись, йому встановлена перша група інвалідності безстроково, він назавжди втратив можливість обслуговувати себе, постійно потребує стороннього догляду, що спричиняє йому фізичний та моральний біль.
За для отримання можливості нормально жити, внаслідок перенесених травм, йому потрібно тривале лікування, яке потребує суттєвих матеріальних витрат. 
Зазначає, що відповідач частково компенсувала йому витрати, пов`язані з його лікуванням у розмірі 67 000 грн., а також, що отримав 200 000 грн. страхових виплат внаслідок отримання інвалідності першої групи, але цих коштів вкрай недостатньо, для того щоб він мав можливість продовжувати лікуватися та проходити курс реабілітації, та взагалі не компенсує моральної шкоди, спричиненої протиправними діями відповідача. 
Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 123 073 грн. та моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 123 073 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати судовий збір у розмірі 1 239 грн. 73 коп. та 2 102 грн.
У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Фельський С.Л. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не наведені мотиви прийняття чи відхилення доводів сторін з посиланням на докази або норми права, в результаті чого не встановив суттєвих для вирішення спору обставини. Не наведено математичних розрахунків різниці між загальною сумою збитків та страховим відшкодуванням. Судом не надано належної оцінки щодо обопільної вини як велосипедиста так і водія транспортного засобу. Безпідставно визначено розмір моральної шкоди без урахування інституту обов`язкового страхування. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах відмовити в повному обсязі.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 02 липня 2017 року, приблизно о 13 годині 27 хвилин, за участю водія ОСОБА_1 , яка керувала втомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та велосипедистом ОСОБА_2 , по проїжджій частині вул. Новокузнецької, зі сторони вул. Нагнибіди в напрямку вул. Автозаводської в м. Запоріжжі, в районі зупинки транспорту «Ромакс», сталася дорожньо-транспортна пригода.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до КУ «МКЛЕтШМД».
Згідно висновку судової медичної експертизи № 2091 від 19 вересня 2017 року, у ОСОБА_2 відкрита черепно-мозкова травма: переломи правої і лівої тім`яних кісток, перелом правої скроневої та виличної кісток; забій та крововиливи під оболонки у правій півкулі головного мозку; рани правої тім`яної ділянки та правої вушної раковини; гематома м`яких тканин голови праворуч, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя. Закриті осколкові переломи відростків 6-го та 7-го шийних хребців, переломи відростків 1-го та 2-го грудних хребців, що проникають у канал хребта з забоєм та стисненням спинного мозку у шийному відділі у ОСОБА_2 , що сукупно кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя. Рани в ділянці правого плеча у ОСОБА_2 самі по собі кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупого предмета (предметів). Виникнення усього встановленого комплексу тілесних ушкоджень у ОСОБА_2 в умовах дорожньо-транспортної пригоди не виключається.
Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод № 9-437 від 28 серпня 2017 року, порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.п. 8.7.3 е), 16.3 та розділу 34 (горизонтальна розмітка 1.12 (стоп-лінія) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/6346/17 від 01 грудня 2017 року, який набрав законної сили 05 січня 2018 року, ОСОБА_1 визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді трьох років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами. Звільнено ОСОБА_1 від призначеного судом покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на момент ДТП була застрахована у АТ «СК «АХА» Страхування» згідно листа № 6229/12цв від 06 серпня 2020 року за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6550639 від 26 квітня 2017 року.
Згідно розрахунку суми страхової виплати щодо стійкої втрати працездатності згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6550639 від 26 квітня 2017 року, АТ «СК «АХА» Страхування» позивачу відшкодовано збитки, завдані ОСОБА_1 внаслідок ДТП, на суму 115 200 грн.
Згідно розрахунку суми страхової виплати щодо тимчасової втрати працездатності та лікування згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6550639 від 26 квітня 2017 року, АТ «СК «АХА» Страхування» позивачу відшкодовано збитки, завдані ОСОБА_1 внаслідок ДТП, на суму 82 550 грн. 73 коп.
Згідно розрахунку суми страхової виплати щодо моральної шкоди згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6550639 від 26 квітня 2017 року, АТ «СК «АХА» Страхування» позивачу відшкодовано збитки, завдані ОСОБА_1 внаслідок ДТП, на суму 2 249 грн. 27 коп., що визнається сторонами.
Згідно розрахунку суми страхової виплати щодо моральної шкоди згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/6550639 від 26 квітня 2017 року, АТ «СК «АХА» Страхування» вбачається, що за шкоду заподіяну життю та здоров`ю потерпілих складає 200 000 грн. Відшкодування за договором не може перевищувати страхову суму.
З наданих позивачем доказів понесених ним витрат на лікування, судом встановлено, що позивачем надано довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ № 0835699 від 24 жовтня 2017 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 встановлена перша група інвалідності «А», в п. 12 зазначено, що останній потребує постійного стороннього догляду.
Відповідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ № 259837 від 23 жовтня 2019 року ОСОБА_2 встановлена перша група інвалідності «А» безстроково, в п. 12 зазначено, що останній потребує постійного стороннього догляду, п. 13 рекомендовано стаціонарне лікування.
З довідки № 390 від 26 лютого 2018 року вбачається, що у зв`язку з отриманою травмою в наслідок ДТП 02 липня 2017 року ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
З виписки із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 від 22 березня 2018 року вбачається, що внаслідок травми отриманої від ДТП 02 липня 2017 року останньому рекомендовано лікування та курси ЛФК, масаж, індивідуальна реабілітаційна програма.
Відповідного виписного епікризу від 10 червня 2018 року ТОВ «Реабілітаційний цент «СОСНИ» ОСОБА_2 перебував на реабілітації в оздоровчо-реабілітаційному центрі «СОСНИ» з 25 березня 2018 року по 10 червня 2018 року з основним клінічним діагнозом травма в ДТП 02 липня 2017 року.
З програми реабілітації на період з 25 березня 2018 року по 10 червня 2018 року вбачається, що вартість програми реабілітації 1 категорії за 77 діб складає 90 783 грн., 3-разове харчування за 77 діб складає 30 030 грн., маніпуляції та медичні препарати складають 2 260 грн., загальна сума 123 073 грн., яка сплачено пацієнтом в повному обсязі.
Таким чином, загальна сума майнової шкоди пов`язана з витратами позивача на лікування та реабілітацію складає 123 073 грн.
Задовольняючи вимоги за позовом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами право на отримання відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої відповідачем. 
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.
У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Відповідно до п. 6 вищезазначеної Постанови особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Верховний Суд України в постанові від 20 січня 2016 року в справі № 6-2808цс15 дійшов до висновку, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Таким чином, позивач на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Відповідно до Правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року № 6-49цс14, системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону, пунктів п 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювана шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку.
Стаття 1206 ЦК України передбачає цивільно-правову відповідальність особи, яка вчинила злочин. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини.
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі № 333/6346/17 від 01 грудня 2017 року встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм ОСОБА_1 вимог п.п. 8.7.3 е), 16.3 та розділу 34 (горизонтальна розмітка 1.12 (стоп-лінія) Правил дорожнього руху України. ОСОБА_1 свою провину визнала повністю, підтвердила обставини вчинення злочину.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
У зв`язку із зазначеним, колегія суддів вважає посилання відповідача в апеляційній скарзі на наявність обопільної вини учасників ДТП, в тому числі й позивача ОСОБА_2 , безпідставним.
Безпідставним також є посилання відповідача в апеляційній скарзі на положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України, якою врегульовано відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. 
Поняття джерела підвищеної небезпеки на рівні закону закріплено в ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, відповідно до якого «джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність з використання, транспортування, зберігання предметів, речовин й інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості». 
Наприклад, літак, автомобіль небезпечні неможливістю їх миттєвої зупинки. Майнова відповідальність за шкоду, завдану діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).
Не вважається джерелом підвищеної небезпеки велосипед, оскільки цей транспортний засіб не має двигуна, а рухається внаслідок дії мускульної сили людини, яка знаходиться на ньому, отже, його експлуатація є повністю контрольованою.
Щодо доводу апеляційної скарги про неправомірність розміру моральної шкоди, стягнутої відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
В рамках страхового відшкодування позивачу відшкодовано моральну шкоду на суму 2 249 грн. 27 коп., однак зважаючи на важкість отриманих ушкоджень, беручи до уваги, що спосіб життя позивача внаслідок ДТП змінено назавжди, що він потребує постійного стороннього догляду, колегія суддів вважає суму відшкодування моральних страждань ОСОБА_2 в розмірі 100 000 грн. законною та обґрунтованою.
Довід відповідача про недоведеність позивачем розміру матеріальної шкоди колегія суддів не бере до уваги, оскільки ним не надано доказів неналежності розрахунку, наданого головним лікарем ТОВ «Реабілітаційний центр «Сосни», не доведено жодними доказами, що вартість послуг з реабілітації позивача, вказана у розрахунку, є неправдивою.
Таким чином, колегія приходить до висновку, що докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Фельського Сергія Леонідовича залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Дата складання повноїпостанови 12 лютого 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: В.Ю. Бєлка

Судді: С.В. Кухар
       
Е.А. Онищенко