Справа № 350/1430/18 
Провадження № 22-ц/4808/259/21 
Головуючий у 1 інстанції Калиній Г. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                        
секретаря                Пацаган В.В.        
з участю                  ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у первісний стан, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рожнятівського районного суду від 08 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді  Калиній Г. В. в м.Рожнятові, повний текст якого складено 17 грудня 2020 року, 

ВСТАНОВИВ:
       
       У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у первісний стан.
Позовна заява позовних вимог мотивована тим, що підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2012 року їй належить домоволодіння по АДРЕСА_1 . У зв`язку з виникненням права власності на житловий будинок з господарськими спорудами до неї у 2012 році перейшло і прав право власності на земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 загальною площею 0, 26 га. Суміжні землекористувачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушують її право користування вищевказаною земельною ділянкою, зокрема встановили огорожу не по наявних межах, а змістили огорожу в її сторону приблизно на 1,2- 1,4 метра і таким способом захопили частину належної їй земельної ділянки. Просила зобов`язати ОСОБА_2 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 26 га та привести її у первісний стан.
Рішенням Рожнятівського районного суду від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1   відмовлено у задоволенні позову.
Не  погоджуючись  з  рішенням  суду   ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, до особи яка придбала житловий будинок автоматично переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений. Оскільки нею оформлено право власності на підставі свідоцтва про права на спадщину за заповітом на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , їй належить право власності на земельну загальною площею 0, 26 га на якій розташовано вказане будинковолодіння. Крім того, згідно висновку земельно-технічної екпертизи встановлено, що суміжний землекористувач ОСОБА_2 користується 0,1913 га, замість визначеною площею згідно технічної документації 0,1490 га. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить скаргу задовольнити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела порушення її права власності чи права користування землеюю відповідачкою. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які вказують на те, що ОСОБА_1 у встановленому порядку набула права власності на земельну ділянку земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0, 26 га, межі якої вона вважає порушеними.
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, відповідно до свідоцтва про свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2012 року ОСОБА_1 успадкувала після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , домоволодіння, що знаходиться у АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.9).
Витягом про державну реєстрацію прав № 34553940 від 19 червня 2012 підтверджено право власності ОСОБА_1  на успадковане нерухоме майно (т. 1 а.с. 9-11).
Суміжним землекористувачем ОСОБА_1 є ОСОБА_2 (спадкоємця ОСОБА_6 ) Останньому ОСОБА_1 як суміжний землекористувач погодила зовнішні межі землекористування, які передавалися у власність ОСОБА_6 , що підтверджується копіями Акту встновлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, які передаються у приватну власність (а. с. 45, Т-1) та копією технічної документації із землеустрою (а. с. 109-136, Т-1).
ОСОБА_2 як спадкоємця за законом після смерті батька ОСОБА_6 користується земельною ділянкою, площею 0,1469 га на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 (кадастровий номер земельної ділянки 2624855400:01:001:0371)
Згідно акта обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 , АДРЕСА_5 від 11 травня 2018 року, складеного комісією Брошнів-Осадівської селищної ради Рожнятівського району при встановленні ОСОБА_2 огороджі по АДРЕСА_4 межі земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 не порушені (а. с. 20-22 Т-1).
Статті 125, 126 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачають, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та державної реєстрації відповідного права. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.
Частиною 1 статті 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.
Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (стаття 152 ЗК України).
Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкоює сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). 
Згідно висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1927/19-28/1906/20-28 від 20 серпня 2020 року встановлено, що фактична площа земельної ділянки ОСОБА_2 , яка належала спадкодавцю ОСОБА_6 становить 0,1490 га, що відповідає державному акту пна право власності земельної ділянки спадкодавця. Фактичне розмежування меж земельної ділянки за кадастровим номером 2624855400:01:001:0371, не відповідає межам, вказаним у правовстановлюючих документах, однак в даному випадку можливо має місце незначне зміщення земельної ділянки по координатах на північний захід, що підтверджується візуальним порівнянням своєрідної моделі досліджуваної земельної ділянки, згідно державного акту, поземельної книги і технічної документації з своєрідною моделлю ділянки згідно фактичних меж(а. с. 12-21 Т-2). 
Згідно з статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Дійшовши висновку про те, що лише власник або землекористувач має право вимагати усунення порушень його права на землю (частина друга статті 152 ЗК України), а ОСОБА_1 не доведено належність їй земельної ділянки на праві приватної власності та порушення її права з боку відповідача, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в позові.
Встановлення висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1927/19-28/1906/20-28 від 20 серпня 2020 року в розмежування меж земельної ділянки за кадастровим номером 2624855400:01:001:0371, про те, що не відповідає межам, вказаним у правовстановлюючих документах не підтверджує порушення земельних прав саме ОСОБА_1 . 
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Рожнятівського районного суду від 08 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 12 березня 2021 року.                

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський