ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" лютого 2021 р.           Справа№ 910/3486/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Іоннікової І.А. 
          Тарасенко К.В. 

Секретар судового засідання: Бовсунівська Л.О.
За участю представників учасників процесу: 
від прокуратури: згідно протоколу судового засідання;
від позивача: згідно протоколу судового засідання;
від відповідача: згідно протоколу судового засідання.

Розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ", м. Київ
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 (суддя Балац С.В., м. Київ, повний текст рішення складено 18.09.2018) у справі  № 910/3486/18 

За позовом першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області, м. Стрий, Львівська обл.
в інтересах держави в особі Моршинської міської ради, м. Моршин,            Львівська обл. 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ"                м. Київ
про стягнення 543 660,86 грн

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

                                        ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2018 року перший заступник керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області (далі - прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Моршинської міської ради (далі - позивач/міська рада) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" (далі - відповідач/ ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ") про стягнення 543 660,86 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що внаслідок використання ТОВ   "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" земельної ділянки, кадастровий номер 4610700000:01:004:0454, площею 0,4988 га, розташованої по вул. І. Франка, 12 у м. Моршині Львівської області (далі - земельна ділянка), у період із 01.10.2015 по 01.01.2017 за відсутності правовстановлюючих документів, територіальній громаді міста Моршина в особі Міської ради були завдані збитки у вигляді неодержаних доходів на суму 224 634,38 грн. 
Також прокурор зазначав, що рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16, яке набрало законної сили, визнано укладеним договір оренди земельної ділянки між міською радою і ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" та зобов`язано відповідача зареєструвати право оренди землі, що залишилось ним без виконання. 
У зв`язку із несплатою ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" орендної плати у період із січня 2017 року по грудень 2017 року у нього виникла заборгованість у сумі 319 026,48 грн, яка разом із сумою збитків підлягає сплаті на користь Міської ради.

Рух справи та короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 (суддя             Балац     С.В.) позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 224 634,38 грн збитків за використання земельної ділянки за відсутності правовстановлюючих документів та 319 026,48 грн заборгованості зі сплати орендної плати за земельну ділянку.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що прокурором належними та допустимими доказами доведено, що у зв`язку із використанням відповідачем земельної ділянки за відсутності правових підстав Міській раді було завдано збитків на суму 224 634,38 грн, а у зв`язку із несплатою відповідачем орендної плати за цю земельну ділянку, утворилася заборгованість у сумі 319 026,48 грн, що є підставою для стягнення цих коштів із ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ".
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 (колегія суддів: Коротун О. М., Чорногуз М. Г., Агрикова О. В.) рішення скасовано, позов залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 275 та ч. 1 ст. 278 Господарського процесуального кодексу України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована посиланнями на те, що звертаючись із позовом, прокурором не доведено неналежного захисту своїх прав міською радою та наявності виключного випадку для представництва прокуратурою її інтересів, а отже позов подано особою, яка не має процесуальної дієздатності.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Мотивуючи постанову Верховний Суд зазначив про помилковість висновків суду апеляційної інстанції про залишення позову без розгляду та наголосив, що звертаючись до суду із цим позовом, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та статті 53 Господарського процесуального кодексу України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді; визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. При цьому прокурором зазначено, що позивачем самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави у судовому порядку не вживалися.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2019 (колегія суддів: Скрипка І. М., Тищенко А. І., Михальська Ю. Б) рішення скасовано, позов залишено без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 275 та ч. 1 ст. 278 Господарського процесуального кодексу України.
Постанова обґрунтована тим, що прокурором при подачі позову не зазначено жодних причин неможливості здійснення позивачем, який є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів в судовому порядку. Прокурором не доведено в чому полягає представництво ним інтересів держави в особі Моршинської міської ради, і яке нездійснення захисту, здійснення захисту неналежним чином, допустила Моршинська міська рада у спірних правовідносинах. 
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.04.2019 постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2019 скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи постанову Верховний Суд зазначив про помилковість висновків суду апеляційної інстанції про залишення позову без розгляду, оскільки,  у даному випадку прокурором обґрунтовано наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі міської ради.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач 16.10.2018 (згідно з датою на штампі вхідної кореспонденції Господарського суду міста Києва) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018, ухвалити нове, яким у позові відмовити.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що позивач не довів, що йому було нанесено збитків на суму 224   634,38 грн Акт від 12.01.2017 не може бути допустимим (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України), достовірним (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України) та достатнім (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України) доказом, який обгрутовує заявлені позивачем збитки. Оскільки складений з порушенням пунктів 2-4 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувач, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284. Тому рішення місцевого суду в частині стягнення збитків за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів в сумі 224   634,38 грн підлягає скасуванню в апеляційному порядку.
Скаржник зазначає, що рішенням місцевого суду стягнено з відповідача на користь позивача орендну плату за землю в сумі 319     026, 48 грн за період з січня 2017 року по грудень 2017 року, тобто, за 2017 рік. В той же час, відповідно до рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16 розмір орендної плати за рік становить 157   358,00 грн, тому, оскільки розмір орендної плати за 2017 рік розраховано помилково, рішення місцевого суду в частині стягнення заборгованості з орендної плати за землю в сумі 319 026,48 грн підлягає скасуванню в апеляційному порядку.
Також ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" зазначає, що як в обґрунтуванні прокурором позовної заяви, і так само в мотивувальній частині рішення місцевого суду, не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором. Не встановлено, чому Моршинська міська рада не може самостійно захистити свої права та інтереси. А також не обґрунтовано підстави звернення до суду, від імені органу місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру ".

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
30.11.2018 від прокурора через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18 залишити - без змін.
Прокурор у своєму відзиві зазначає, що у позовній заяві наведені підстави необхідності захисту прокурором інтересів держави, в саме вказано, що зазначеним органом місцевого самоврядування неналежно здійснюється захист інтересів держави, оскільки з часу ухвалення рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16 про визнання укладеним договору оренди земельної ділянки комунальної власності з ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" не вжито достатніх заходів, в тому числі позовного характеру, щодо стягнення до місцевого бюджету збитків та заборгованості з орендної плати за землю на загальну суму 543   660,86 грн. Даний факт, на думку прокурора, підтверджується тим, що Моршинська міська рада обмежилась лише скеруванням на адресу відповідача претензій і на лист Стрийської місцевої прокуратури № 05-48-821 вих-18 від 01.03.2018 про намір прокурора пред`явити позов не повідомила, що буде самостійно пред`являти такий позов.
30.11.2018 від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18 залишити - без змін.
Моршинська міська рада у відзиві зазначила, що внаслідок протиправної поведінки ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ", яка полягає у використанні земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 4610700000:01:004:0454, наданої в оренду рішенням сесії Моршинської міської ради від 01.10.2015 року №1223, без правовстановлюючих документів та без реєстрації речового права оренди земельної ділянки, територіальній громаді м. Моршин в особі Моршинської міської ради завдані збитки за період із 01.10.2015 року по  01.01.2017 року у вигляді упущеної вигоди (у розмірі неодержаних доходів від орендної плати за землю в сумі 224   634,38 грн). В даному випадку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками існує причинний зв`язок.
Позивач у своєму відзиві також зазначає, що ТОВ"ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" в порушення ст.ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, п.п. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України ст. 21 Закону України "Про оренду землі" та п. 9, п. 11 договору оренди земельної ділянки не виконує зобов`язання щодо сплати орендної плати за землю, внаслідок чого допустило заборгованість по орендній платі за землю за період з січня 2017 по грудне 2017 року включно на суму 319 026,48 грн, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по орендній платі за земельну ділянку комунальної власності №126 від 05.02.2018 року.
12.10.2020 від прокурора через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18 залишити - без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що поданий прокурором 12.10.2020 відзив на апеляційну скаргу є майже алогічним з поданим 30.11.2018 відзивом на апеляційну скаргу.
Також прокурор у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що звертаючись до суду із указаним позовом, прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 5 Господарського процесуального кодексу України повідомив компетентний орган про звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Моршинської міської ради, обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державною здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.  Водночас прокурор зазначив, що Моршинською міською радою самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави в судовому порядку не вживалися.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно із витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2020 апеляційну скаргу  ТОВ "Джерело Єднання"  у справі  №910/3486/18 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Кравчук Г.А., суддів: Коробенко Г.П., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18, розгляд справи призначено на 22.10.2020 на 15:00.
22.10.2020 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді Кравчука Г.А. у відпустці, а потім на лікарняному.
У зв`язку з виходом судді Кравчука Г.А. з лікарняного апеляційне провадження за апеляційної скаргою ТОВ  "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" має бути призначено на нову дату.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2020 розгляд апеляційної скарги ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2018  у справі  № 910/3486/18 призначено на 01.12.2020.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/659/20 від 16.12.2020 у зв`язку з перебуванням судді Кравчук Г.А. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/3486/18.
Відповідно до витягу з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.12.2020 для розгляду справи №910/3486/18 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2020 розгляд апеляційної скарги ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2018  у справі  № 910/3486/18  призначено на 02.02.2021. 
Проте у зв`язку з перебуванням головуючого судді (судді-доповідача) Разіної Т.І. у відпустці, судове засідання, призначене на 02.02.2021, не відбулося. Після виходу головуючого судді Разіної Т.І. з відпустки, справа призначається до розгляду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021               розгляд апеляційної скарги ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на рішення Господарського суду м. Києва від 10.09.2018  у справі  № 910/3486/18  призначено на 23.02.2021.

Явка представників сторін
У судове засідання 23.02.2021 з`явився прокурор.
Позивач у судове засідання не з`явився. 22.10.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду позивач подав клопотання про розгляд даної справи без участі представника останнього.
Відповідач (скаржник) у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, прокурор, позивач та відповідача повідомлялися належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте, поштовий конверт адресований ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ", повернувся з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 7     ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає. 
Згідно з ч. 5 ст. 242 ГПК України     учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
При цьому, відповідно до приписів ч. ч. 10, 11 ст. 242 ГПК України судові рішення відповідно до цієї статті вручаються шляхом надсилання (видачі) відповідній особі копії (тексту) повного або скороченого судового рішення, що містить інформацію про веб-адресу такого рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень. У випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, і які регулюють відносини між ними.
Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою "Вручити особисто", рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка" приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.
Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.
Відтак, з огляду на положення ст.ст. 120, 242 ГПК України, п.п. 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, дійшов висновку, що у разі якщо ухвалу про відкриття провадження у справі або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст.ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17.
При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.
Ухвала Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі № 910/3486/20 була оприлюднена у Єдиному державному реєстрі судових рішень 09.02.2021. 
Відповідно до ч. 12    ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на те, що  позивач та відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання у даній справі, явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (ст. 42 ГПК України). Зважаючи на відсутність від позивача/відповідача клопотань/заяв про відкладення розгляду справи з поданням відповідних доказів, а також враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та відповідача.

Позиція представників сторін у справі
Прокурор у судовому засіданні просив апеляційну скаргу апеляційну скаргу ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ"  залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18 залишити - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Відповідно до довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.01.2018 № 111634954, ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на праві приватної власності належать нежитлові будівлі санаторію "Геолог Прикарпаття" по вул. І. Франка, 12, м. Моршин, Львівська область.
Рішенням Моршинської міської ради "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, дострокове припинення права оренди земельної ділянки та передачу в оренду земельної ділянки по вул. Івана Франка, 12 в м. Моршині ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" від 01.10.2015 № 1223, зокрема, вирішено: "Передати в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" земельну ділянку площею 0,4988 га (кадастровий номер 4610700000:01:004:0454) для обслуговування нежитлової будівлі санаторію по вул. І. Франка, 12 в м. Моршині за рахунок земель житлової та громадської забудови терміном до першого жовтня дві тисячі двадцятого року" (п. 3) "Затвердити проект договору оренди земельної ділянки, що додається" (п. 4).
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.01.2018 № 111633743 земельна ділянка площею 0,4988 га кадастровий номер 4610700000:01:004:0454 по вул. Івана Франка, 12, м. Моршин, Львівська обл. знаходиться в комунальній власності Моршинської міської ради.
Прокурор вказує, що відповідачем в період з 01.10.2015 по 01.01.2017 здійснено використання земельної ділянки (кадастровий номер 4610700000:01:004:0454) без укладення договору оренди земельної ділянки комунальної власності з позивачем та без реєстрації права оренди земельної ділянки, тобто без правовстановлюючих документів, що призвело до ненадходження коштів у вигляді орендної плати за землю до місцевого бюджету позивача в сумі 224 634,38 грн.
Крім того, в період з січня 2017 по грудень 2017 у відповідача виникла заборгованість з орендної плати на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди земельної ділянки від 12.03.2016 в сумі                    319 026,48 грн.
Враховуючи викладені обставини прокурор звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 543 660,86 грн, з яких: 224 634,38 грн збитки у вигляді неодержаних доходів від орендної плати за земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:004:0454) в період з 01.10.2015 по 01.01.2017 та 319 026,48 грн. заборгованість з орендної плати на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору оренди земельної ділянки від 12.03.2016 в період з січня 2017 по грудень 2017.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України)    суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду підлягає частковому скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 80 Земельного кодексу України (далі -ГК України) суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
За змістом ст.ст.   122, 123, 124 ЗК України    міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними   статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно зі ст. 206 ЗК України   використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини першої   статті 21 Закону України «Про оренду землі»   визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
За змістом указаних приписів   Цивільного кодексу України   та   Земельного кодексу України   відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. 
Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Збитками є, зокрема, витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків 
Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондуються з нормами ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.
При цьому, на особу, яка порушила зобов`язання покладається обов`язок доведення відсутності своєї вини (ст. 614 ЦК України), а розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доводиться кредитором (ст. 623 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. ч. 1 , 2 ст. 1212 ЦК України   особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення   глави 83 Цивільного кодексу України   застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень   глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України   для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Частиною 1 ст. 93 ЗК України    встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
Так, відповідач є  власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, загальною площею 0,4988 га кадастровий номер 4610700000:01:004:0454. 
Вказана земельна ділянка розташована за адресою: вул. Івана Франка, 12, м. Моршин, Львівська обл. та  знаходиться в комунальній власності Моршинської міської ради.
Зазначене також не заперечувалося відповідачем.
Однак, матеріали справи не містять доказів належного оформлення відповідачем права користування відповідною земельною ділянкою, зокрема укладення договору оренди з позивачем та державної реєстрації такого права на відповідній земельній ділянці ( за період з 01.01.2015 по 01.01.2017).
Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено (у період з 01.01.2015 по 01.01.2017).
Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі                          № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18).
У зв`язку із цим, позивач повинен був звернувся до суду із вимогою про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за період користування відповідачем спірною земельною ділянкою у порядку статті 1212 ЦК України.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).
При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору   (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
В постанові від 04.12.2020 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що "правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі…».
Водночас суд апеляційної інстанції зазначає, що для встановлення факту користування спірною земельною ділянкою площею 0,4988 га без достатньої правової підстави, саме  прокуратуру та позивача покладається обов`язок щодо належного доведення, у першу чергу, самого користування нею відповідачем.     
Як вже зазначалось вище, відповідно до довідки з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24.01.2018 № 111634954, ТОВ "Джерело Єднання" на праві приватної власності належать нежитлові будівлі санаторію "Геолог Прикарпаття" по вул. І. Франка, 12, м. Моршин, Львівська область.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки в даних правовідносинах мова йде про стягнення з відповідача безпідставно збережених ним сум орендної плати, яку він мав би сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою, то площа цієї фактично використовуваної земельної ділянки має визначальне значення для розрахунку таких сум. 
Відтак, має значення площа, яку фактично використовує відповідач в таких позовах, і підтвердження її належними доказами, а не просто факт формування земельної ділянки в один об`єкт цивільних прав з відповідною площею з подальшою передачею її в оренду відповідачу.
На необхідність підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користується особа, до якої подано позов прокуратурою в інтересах держави про стягнення неодержаних доходів у розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки звернула свою увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, а також Верховний Суд у постанові від 20.12.2019 року у справі № 917/266/19.
На необхідності достеменного встановлення розміру земельної ділянки, яка використовується відповідачем (чи користується відповідач земельною ділянкою лише у межах належних йому об`єктів нерухомого майна або більшою площею, а отже, чи не ґрунтується на припущеннях площа, яку покладено в основу обрахунку заявленої до стягнення суми), наголосив також Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 року у справі № 924/196/19.
Також, у постанові від 20.12.2019 у справі № 917/266/19 Верховний Суд звернув увагу на необхідність підтвердження розміру земельної ділянки, якою фактично користується особа, до якої подано позов органом місцевого самоврядування про стягнення неодержаних доходів у розмірі орендної плати, зокрема, актом обстеження земельної ділянки з доданими до нього фото матеріалами або іншої інформації про площу земельної ділянки.
Як свідчать матеріали справи, позивачем, згідно розрахунку розміру орендної плати, здійснено нарахування на площу земельної ділянки у розмірі 0,4988 га.
Проте, доказів фактичного використання ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" земельної ділянки саме такої площі матеріали справи не містять, а позивачем та прокуратурою не доведено.
Відсутні будь - які документи, які б підтверджували користування відповідачем земельною ділянкою саме в такому розмірі.
Акта обстеження земельної ділянки, яким проведено належним чином та встановлено та зафіксовано дійсний розмір земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач, матеріали справи не містять.
Крім того,     у разі порушення відповідачем норм земельного законодавства орган самоврядного контролю повинен проводити перевірку, повідомляти про її проведення відповідача та складати за її результатами акт перевірки.
Однак, матеріали справи не містять ні акта перевірки, ні акта обстеження, з яких би вбачалося, що відповідачем використовується земельна ділянка без достатньої правової підстави саме площею 0,4988 га.
Надане у справу рішення Моршинської міської ради №1223 від 01.01.2015 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та передачу в оренду земельної ділянки по вул. Івана Франка, 12 в м. Моршині ТзОВ «ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" про передачу в оренду  ТОВ «ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" земельної ділянки розміром  0,4988 га лише свідчать про намір отримати в користування земельну ділянку зазначеного розміру  відповідачем, однак     не доводять фактичного користування відповідачем земельною ділянкою саме в такому розмірі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання відшкодування власникам землі та землекористувачам збитків, заподіяних вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок, регулюється Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284.
Згідно з п. 2 Порядку розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.
До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів сільських, селищних, міських рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники територіальних органів Держгеокадастру, Держекоінспекції, фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.
Однак, матеріали справи не містять, а прокурором та позивачем не надано доказів повідомлення відповідача про засідання комісії з визначення збитків внаслідок використання власником нежитлової будівлі, земельної ділянки без правовстановлюючих документів.
Крім того, у п. 3 акта визначення розміру збитків  від 12.01.2017 зазначено, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки визначена згідно листа Держземагентва у Стрийському районі.
Однак,  матеріали справи не містять листа Держземагентва у Стрийському районі, а тому не можливо встановити, яка саме нормативного грошова оцінка була визначена щодо земельної ділянки площею 0,4988 га у визначений в акті з визначення розміру збитків  від 12.01.2017  період (з 01.01.2015 по 01.01.2017).
Також матеріали справи не містять витягу (витягів) із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (за період з 01.01.2015 по 01.01.2017), з якого (яких) вбачалося, яка саме сума нормативно грошової оцінки визначена щодо земельної ділянки за період за який позивачем стягується з відповідача неодержані доходи у розмірі орендної плати, що в свою чергу виключає можливість встановлення, і, відповідно, обчислення розміру нормативно грошової оцінки (коефіцієнт індексації), який був зазначений позивачем за спірний період у акті з визначення розміру збитків  від 12.01.2017.
З наведених позивачем розрахунків  неможливо встановити чи вірними є застосовані функціональні призначення, коефіцієнти та     нормативна     грошова     оцінка     землі, які зазначені як вихідні дані для     розрахунку     сплати орендної плати за утримання земельної ділянки, заявленої до стягнення.
Також, у п. 5 акта визначення розміру збитків  від 12.01.2017 указано, що розмір збитків, заподіяних територіальній громаді з 01.01.2015 по 01.01.2017 у вигляді орендної плати становить 224   634,38 грн на підставі розрахунку відділу економіки, курорту та туризму.
Проте, матеріали справи не місять такого розрахунку відділу економіки, курорту та туризму.
Крім того, відповідно до п. 4, 5 акта визначення розміру збитків  від 12.01.2017 визначено термін нарахування збитків за використання земельної ділянки з 01.01.2017 по 01.01.2017, загальна сума боргу становить - 224   634,38 грн; в той час, як рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16, яке набрало законної сили 09.08.2016, за позовом позивача до відповідача про спонукання до укладення договору оренди земельної ділянки позовні вимоги задоволені повністю, визнано укладеним між позивачем та відповідачем договір оренди земельної ділянки від 12.03.2016.
Тобто, до акта визначення розміру збитків  від 12.07.2017 включені періоди за які відповідачем повинна вноситися орендна плата згідно Договору оренди землі.
Відповідно до     ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що відповідно ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 ст. 79 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.     Належними є докази,     на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними     є докази,     на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми     є докази,     які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами. При чому, ключовим фактором у тому, як сторона користується стандартами доказування виступає, її зацікавленість у вирішенні господарського спору на свою користь.
З     огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції не вбачає обґрунтованою та доведеною площу земельної ділянки, на яку здійснено нарахування орендної плати позивачем, оскільки для стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою слід довести площу, яка    фактично використовується відповідачем, майно якого наявне на такій земельній ділянці.
Одночасно у суду апеляційної інстанції відсутня можливість самостійно встановити розмір використовуваної відповідачем площі, оскільки вона може бути більшою, ніж у межах належних йому об`єктів нерухомого майна.
З огляду на встановлене, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки ані прокуратурою, ані позивачем документально не обґрунтовано, не доведено та не підтверджено належними доказами фактичного використання відповідачем площі земельної ділянки в розмірі 0,4988 га, а також те, що позивач самостійно визначив розмір зобов`язання без підтвердження належними доказами розміру земельної ділянки, яку фактично використовує відповідач, відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача 224   634,38 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, за період з 01.01.2015 по 01.01.2017 (площа земельної ділянки 0,4988 га).
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав про задоволення позову про стягнення з відповідача 224   634,38 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, за період з 01.01.2015 по 01.01.2017, у зв`язку з його недоведеністю.
Щодо позовної вимоги про стягнення із відповідача заборгованості зі сплати орендної плати, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до   статті 187 Господарського кодексу України   спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови. При цьому передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти через пряму вказівку закону, або на підставі обов`язкового для виконання акта планування, попереднього договору. В інших випадках, спір про укладення договору чи з умов договору може бути розглянутий господарським судом тільки за взаємною згодою сторін. У разі вирішення судом переддоговірного спору з дотриманням вказаних вимог, днем укладення договору вважається день набрання чинності відповідним рішенням суду, враховуючи, що в такому випадку договірне зобов`язання між сторонами виникає саме на підставі судового рішення.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 905/889/16.
Як убачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16, яке набрало законної сили 09.08.2016, за позовом позивача до відповідача про спонукання до укладення договору оренди земельної ділянки позовні вимоги задоволені повністю, визнано укладеним між позивачем та відповідачем договір оренди Земельної ділянки від 12.03.2016 (далі - Договір оренди).
Пунктом 9 вказаного Договору визначено, що орендна плата вноситься відповідачем у грошовій формі та розмірі нормативно-грошової оцінки землі, що становить 157 538,00 грн в рік.
Однак, відповідачем не здійснено сплати на користь позивача орендної плати за 2017 за Договором оренди з січня 2017 по грудень 2017 в сумі 319 026,48 грн.
Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором оренди в період з січня 2017 по грудень 2017 в сумі 319 026,48 грн належним чином доведений, документально підтверджений.
В свою чергу відповідачем не надано контррозрахунку заборгованості орендної плати, яким спростовується розрахунок позивача.
Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених  відповідачем в апеляційній скарзі
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи апеляційної скарги ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" знайшли своє часткове підтвердження.
Стосовно доводів скаржника щодо участі прокурора у судовому процесі суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2      ст.    19 Конституції      України      органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та      законами України.      Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд      України      у своєму Рішенні від 01.04.2008 № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів      України      забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Законом України      від 02.06.2016 № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції      України      (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.06.2016, до Конституції      України      внесені зміни, а саме Конституцію доповнено      ст.      131-1, п. 3 ч. 1 якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до ч. 4      ст.      53 ГПК      України      прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3)     визначені      законом      підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у      ст. 23 Закону України      від 14.10.2014 № 1697-VII      "Про прокуратуру",      який набрав чинності 15.07.2015. Ця      стаття      визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених      законом      (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді      законних      інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його      законного      представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її      законним      представником або суб`єктом владних повноважень (абз. 1-3 ч. 4). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені      законом      дії щодо порушення відповідного провадження (ч. 7).
Тобто, за приписами ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру"      прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1)     якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому   ст. 23 Закону України "Про прокуратуру",   прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
01.03.2018 листом № 05-48-821 вих-18 на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратура повідомила Міську раду про те, що буде звертатися до господарського суду з даним позовом, проте компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави.
Звертаючись до місцевого господарського суду із позовом, прокурор в обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Міської ради зазначав про те, що 13.12.2016 міська рада зверталася до ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" із претензією № 1881 про сплату 224   634,38 грн збитків у вигляді неодержаного доходу від орендної плати за землю у період із 01.10.2015 по 01.01.2017, яку було залишено ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" без відповіді та без задоволення. 
Прокурор у позовній заяві наголошував, що рішенням Господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1362/16, яке набрало законної сили, визнано укладеним договір оренди земельної ділянки між міською радою і ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" та зобов`язано відповідача зареєструвати право оренди землі, чого товариство не виконало.
Також прокурор зазначав, що рішенням виконавчого комітету міської ради від 12.01.2017 № 3 доручено юридичному департаменту міської ради звернутися до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ   "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" щодо сплати коштів у вигляді неодержаних доходів (орендної плати за землю) за користування земельною ділянкою без укладення договору. Однак, Міською радою позов до суду про стягнення завданих збитків не було подано.
Разом з тим, у позовній заяві прокурор стверджував, що 31.10.2017 Моршинська міська рада повторно звернулася до ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" з претензією № 1389/03.17 про сплату 490 489,78 грн збитків та орендної плати за земельну ділянку, яку також було залишено ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" без відповіді та без задоволення. 
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що звертаючись до суду із позовом у цій справі, прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому саме полягає порушення інтересів держави та правильно визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Водночас прокурор зазначив, що міською радою самостійно заходи щодо усунення порушень інтересів держави у судовому порядку не вживалися.
Не приймаються аргументи наведені      прокурором та позивачем      у відзивах на апеляційну скаргу відповідача щодо наявності підстав для стягнення заборгованості з відповідача за користування земельною ділянкою без достатньої правової підстави у порядку   ст. 1212 ЦК України, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність підстав для задоволення позову, з підстав наведених у цій постанові.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі ст.ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 86 ГПК України).
Згідно з п.п. 1, 2 , 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. (або) резолютивної частини; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності та наявні у справі матеріали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги першого заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури Львівської області  є частково доведені та обґрунтовані. 
Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції помилково визнав встановленими недоведені обставини справи та зробив висновки, які не відповідають обставинами справи, що згідно з п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України     є підставами для скасування судового рішення першої інстанції  повністю та ухвалення в апеляційному порядку нового рішення про часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат
З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, понесені судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам у порядку ст. 129 ГПК України. Постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема, нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (пп. б п. 3 ч. 1 ст. 282 ГПК України).
Частиною 14 ст. 129 ГПК України встановлено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
      Із наведених норм вбачається, що в разі направлення справи на новий розгляд у суду касаційної інстанції відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, оскільки не ухвалювалося судове рішення, яким спір вирішено по суті.
Аналогічна правова позиція відображену в ухвалах Верховного Суду у складі Касаційного      господарського      суду      від      16.12.2019 року      у      справі         №920/1103/17, від 27.02.2019 року у справі      №905/1776/17,      від      11.11.2019 року у справі №915/1274/13, від 12.09.2019 року у справі №922/2507/18.
   Відтак,      у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, тобто в даному випадку            Північний апеляційний господарський суд.
Як убачається із матеріалів справи, прокуратура міста Києва зверталася до суду Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційними скаргами 12.02.2019 та 14.11.2019, за подання зазначених касаційних скарг прокуратурою міста Києва було сплачено судовий збір у розмірі у загальній сумі  32   619,60 грн, а саме: судовий збір в розмірі 16   309,80 грн  платіжне доручення №119 від 08.02.2019 та судовий збір в розмірі 16   309,80 грн  платіжне доручення №1581 від 12.11.2019, і виходячи із того, що  подані прокуратурою міста Києва касаційні скарги були задоволенні, справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що з ТОВ "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" на користь прокуратури міста Києва судовий збір за подання касаційних скарг у розмірі  32   619,60 грн. 
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі                  №910/3486/18 скасувати   в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" 224   634,38 грн збитків та 3   369,52 грн судового збору.
3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2018 у справі №910/3486/18 залишити без змін.
4. Стягнути з прокуратури  Львівської області (79005, м. Львів, пр-кт. Шевченка, буд. 17/19; ідентифікаційний код 02910031) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ"  (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 28, ідентифікаційний код 34577473)  судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5   054 (п`ять тисяч п`ятдесят чотири) грн 41 коп.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖЕРЕЛО ЄДНАННЯ" (01010, м. Київ, вул. Івана Мазепи, буд. 28, ідентифікаційний код 34577473) на користь прокуратури міста Києва ( 03150, м. Київ, вул. Предславинська, буд. 45/9, ідентифікаційний код 02910019) судовий збір за подання касаційних скарг у розмірі  32   619 (тридцять дві тисячі шістсот дев`ятнадцять) грн 60 коп.
6. Доручити Господарському суду міста Києва у порядку ст. 327 Господарського процесуального кодексу України видати відповідні накази.
7. Матеріали справи №910/3486/18 повернути до Господарського суду міста Києва.
8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано - 09.03.2021.

Головуючий суддя                                                            Т.І. Разіна 

Судді                                                                                І.А. Іоннікова

                                                                                К.В. Тарасенко