Постанова
Іменем України
28 січня 2021 року 
м. Київ
справа №  490/9173/18-ц
провадження № 61-20701св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремко В. В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В.,
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.
Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , батько ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Після смерті чоловіка відкрилася спадщина у складі однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частки житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , та іншого майна. Спадкоємцями померлого є позивач, яка перебувала у шлюбі з  ОСОБА_4 , починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка померлого -  ОСОБА_3 та син - ОСОБА_2 .
Позивач зазначала, що протягом шести років вона здійснювала догляд за психічно хворим чоловіком, ніхто з дітей ОСОБА_4 їх не відвідував і не допомагав. Померлий був особою з інвалідністю І групи із психічного захворювання, страждав на інші хвороби - ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, серцеву недостатність, дисцикуляторну енцефалопатію, деменцію. Потребував постійного стороннього догляду. Перед смертю він знаходився на стаціонарному лікуванні із 21 червня 2018 року, відповідачі не відвідували його в лікарні, не надавали матеріальної допомоги на придбання дорогих ліків.
Оскільки ОСОБА_4 мав похилий вік та тяжку хворобу, у зв`язку з чим знаходився у безпорадному стані, а відповідачі ухилялися від надання йому допомоги, позивач просила усунути їх від права на спадкування за законом після смерті батька.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної  інстанції
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року, яке залишене без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, у позові відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що позивачкою не надано безспірних доказів того, що спадкодавець потребував допомоги з боку своїх повнолітніх дітей (відповідачів), звернення за допомогою до відповідачів та ухилення їх від її надання такої допомоги. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про недоведеність позивачкою винної поведінки відповідачів в ненаданні допомоги спадкодавцю. Суд дійшов висновку про недоведеність обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги.Позивач не довела належними та допустимими доказами що відповідачі ухилялися від виконання  обов`язку щодо утримання батька, а також не надала докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_4 чи його опікун звертався до відповідачів за допомогою. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року, в якій просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали справи.
У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки судів не відповідають встановленим у справі обставинам. Крім того, судові рішення не відповідають засадам суспільної моралі. Судові рішення ґрунтуються на припущеннях, що суперечить положенням статті 81 ЦПК України.  
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення  з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 2006 року та постійно проживали разом на АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дочкою та сином ОСОБА_4 від попереднього шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого 28 липня 2018 року (повторно) Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на квартиру на АДРЕСА_1 та на 1/4 частки житлового будинку на АДРЕСА_2 , які належали спадкодавцю на праві приватної власності.
31 липня 2018 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Філіпенко В. В. завів спадкову справу № 18/2018 щодо майна померлого ОСОБА_4 , згідно з якою 31 липня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса звернулась дочка померлого - ОСОБА_3 , як спадкоємиця першої черги відповідно до статті 1261 ЦК України.
11 вересня 2018 року із заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори звернулась дружина померлого - ОСОБА_1 
31 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про відмову від належної йому частки у спадщині на користь ОСОБА_3 .
Рішенням Центральногорайонного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2013 року за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 визнано недієздатним та встановлено опіку.                        ОСОБА_1 призначено опікуном. У рішенні зазначено, що згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 12 листопада 2013 року № 532 ОСОБА_4 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу, внаслідок чого він не є спроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними. Рішенням Миколаївської спеціалізованої МСЕК від 09 квітня 2012 року ОСОБА_4 встановлена I група "Б" інвалідності безстроково, зазначено, що він потребує постійного стороннього догляду та нагляду.
З 21 червня до 26 червня 2018 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні міської лікарні № 3 м. Миколаєва, з 26 червня до 06 липня 2018 року - у міській лікарні № 1 у зв`язку із пневмонією. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
На стаціонарне лікування ОСОБА_4 за червень-липень 2018 року ОСОБА_1   витратила близько 13 000,00 грн, на поховання -16 820,00 грн. 
Згідно з довідкою Департаменту праці та соціального захисту населення Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району ОСОБА_1 перебувала на обліку у відділі соціальних виплат Управління та отримувала державну соціальну допомогу по догляду за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного розладу. Допомогу отримувала з 01 квітня 2014 року до 31 липня 2018 року.
ОСОБА_1 отримувала соціальну допомогу по догляду за ОСОБА_4 у встановленому законом розмірі (1 450,00 - 1 854,00 грн за 2017-2018 роки) та пенсію ОСОБА_4 у розмірі (1 854,00 - 2 181,00 грн за ті ж роки).
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 грудня 2013 року ОСОБА_4 призначено опікуна ОСОБА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із частиною третьою статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом  особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Під безпорадним станом необхідно розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.
Аналогічні  висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц (провадження№ 61-14655св18), від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 22 вересня 2020 року у справі № 206/2080/19 (провадження № 61-8964св20), від 23 грудня 2020 року у справі № 209/4512/14-ц (провадження № 61-6041св20), у яких зазначено, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.
Доводи касаційної скарги щодо не застосування статі 614 ЦК України та правил доказування верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з статтею 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов`язання, є нікчемним.
Суди відмовили в позові через недоведення позивачкою позовних вимог, зазначивши, що вона не надала безспірних доказів того, що за умови отримання допомоги від неї, ОСОБА_4 потребував допомоги ще й зі сторони своїх повнолітніх дітей (відповідачів у справі), а також звернення за допомогою до них та ухилення їх від її надання.
Верховний Суд зазначає, що частина п`ята статті 1224 ЦК України не визначає періодичність допомоги спадкодавцеві, ні її обсягу, ні причин, які б могли мати місце, наявність чи відсутність інших осіб, які б мали надавати допомогу особі, яка опинилася у безпорадному стані, тому всі обставини, які мають значення для усунення від права на спадкування  має встановити суд при розгляді такої справи.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції встановив, що суди розглянули спір в межах позовних вимог та підстав позову, оцінили надані докази з урахуванням застосування до спірних правовідносин частини п`ятої статті 1224 ЦК України. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції обгрунтовано вказав, що  позивачка як на підставу усунення відповідачів від права на спадкування посилалася саме на ухилення їх від утримання спадкодавця, тому саме вона повинна була надати докази ухилення, а не відсутності допомоги спадкодавцеві зі сторони відповідачів.
Суд апеляційної інстанції надав оцінку обставинам справи, виклавши відповідні мотиви та висновки, зокрема зазначив, що  позивачкою не доведено факт ухилення відповідачів від надання допомоги своєму батькові, винної поведінки останніх (зокрема, відмови від надання допомоги батькові), постійну потребу спадкодавця у допомозі саме відповідачів. 
Верховний Суд зазначає, що суди, ухваливши рішення, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку,  не встановили факт ухилення відповідачів від ненадання ОСОБА_4 допомоги. 
Факт хвороби померлого спадкодавця та неодноразові перебування на стаціонарному лікуванні не  є достатніми обставинами для усунення відповідачів від права на спадкування із заявлених підстав у позовній заяві.
Відповідно до статті 1224 ЦК України відсутні обставини для усунення відповідачів від спадкування за законом. 
Верховний Суд зауважує, що стаття 614 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин,  оскільки регулює питання вини як підстави відповідальності за порушення зобов`язання, яке є  правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями, власним тлумаченням норм матеріального права, необхідності переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 також просила відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України заборонити приватному нотаріусу Філіпенко В. В. видавати відповідачам свідоцтва на спадщину після смерті ОСОБА_4 , проте таке клопотання не підлягало задоволенню з огляду на його необгрунтованість та зміст ухваленого рішення суду.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 вересня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
 
С. О. Погрібний
 
 В. В. Яремко