ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/123/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/396/17 Категорія: 304090000 	Тептюк Є. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       28 січня 2021 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Новікова О.М. 
за участю секретаря Чуйко А.В.        

розглянувши у письмовому провадженні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 5683,13 доларів США, що за курсом 26.09 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07 грудня 2016 року складає 148272,86 грн. мотивуючи свої позовні вимоги тим, що між сторонами 06 липня 2007 року було укладено кредитний договір №CSIPG200000142 відповідно до якого позивачем було надано відповідачу кредит в розмірі 7200,00 доларів США на термін до 06 липня 2022 року, а ОСОБА_1 , зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідач, свої зобов`язання по договору надання банківських послуг не виконав і станом на 07 грудня 2016 року внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань, сума його заборгованості перед позивачем складає 11504,58 доларів США, що складається з: 5683,13 доларів США - заборгованості за тілом кредиту; 2789,69 доларів США - заборгованості за нарахованими відсотками; 504,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2527,76 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Так як законодавством не передбачено вимагати з боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому представник позивача просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 5683,13 доларів США, що складається з заборгованості по тілу кредиту.
Отже, предметом позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року у сумі 5683,13 доларів США.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року в сумі 5683,13 доларів США та 2224,09 грн. судових витрат.
Своє рішення суд мотивував тим, що відповідач ОСОБА_1 уклавши з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг не виконав зобов`язання, які передбачені кредитним договором, і так як строки звернення до суду банком не пропущені, оскільки виконання зобов`язань спливає 06 липня 2022 року, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 21 лютого 2017 року - до спливу строку позовної давності, то позов підлягає задоволенню. При цьому суд послався на вимоги ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України, якими передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, вважаючи його протиправним, необґрунтованим, незаконним, прийнятим з порушенням норм процесуального права, порушенням засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить повністю скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові повністю та стягнути з позивача витрати на проведення судової економічної експертизи та судові витрати.
Апеляційні вимоги  ОСОБА_1  мотивував тим, що суд в порушення вимог п.6 ч.4 ст.265 ЦПК України проігнорував, не застосував до даних правовідносин норм закону, що підлягають обов`язковому застосуванню до даних правовідносин, а саме Закон України «Про захист прав споживачів» на які він посилався у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що відповідно до ч.10 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавець може звернутися до суду з вимогою про дострокове погашення кредиту, тільки відправивши заздалегідь позичальнику відповідну вимогу, і почекавши 30 днів (за умови не усунення порушень умов договору позичальником), вказана вимога прописана і в п.2.3.3. а) договору №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, однак суд проігнорував цю вимогу та не вказав у рішенні мотивів її не застосування, а в матеріалах справи відсутні докази про направлення такої вимоги йому - ОСОБА_1 та про її отримання ним. При цьому апелянт послався на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №638/13683/15 від 26 травня 2020 року. Апелянт вважає, що суд позбавив його права на захист оскільки розглянув справу без його присутності та його адвоката незважаючи на те, що ним надсилалися до суду клопотання про відкладення розгляду справи через запровадження карантину у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID – 2019). Крім того зазначив, що він звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування спливу позовної давності, оскільки відповідно до ст.267 ЦК України строк позовної давності сплив 06 липня 2010 року, а банк звернувся до суду у лютому 2017 року, після спливу позовної давності. Також, вказує, що суд першої інстанції повністю проігнорував та не надав правової оцінки висновку Київської незалежної судово-експертної установи та взагалі не зазначив у рішенні про проведення судової економічної експертизи та її висновки.
Зазначає, що суд не розглянув обгрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, не вказав у своєму рішенні ціль, мета з якої надавався кредит, та в який спосіб він надавався.
Позивач не скористався правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, і відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надав, однак відповідно до положень ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Однак суд першої інстанції при прийнятті рішення у даній справі не дотримався зазначених вимог.
Судом встановлено, що Рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», який є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «Приватбанк».
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06 липня 2007 року  між ЗАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1  укладено кредитний договір №CSIPG200000142, відповідно до умов якого (розділ 7. Особливі умови) позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з  06 липня 2007 року по 06 липня 2022 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії (далі - кредит) у розмірі 7 200,00 доларів США на наступні цілі: кредит на початковий внесок, шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.1.1. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2. даного договору. Періодом сплати вважати період з 25 по 31 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник (відповідач  ОСОБА_1 ) повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 101,59 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Для виконання даного договору банк відкриває позичальникові: рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року (далі – основний кредит) і № НОМЕР_2 від 06 липня 2007 року (далі – кредит на початковий внесок). Кредитний рахунок НОМЕР_3 , рахунок по відсотках 22082051568688, рахунок для обліку комісії і винагороди НОМЕР_4 . При цьому кошти розприділяються слідуючим чином: 1) погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок (за виключенням суми спрямованної на дострокове погашення кредиту); 2) погашення заборгованості за основним кредитом (за виключенням суми спрямованої на дострокове погашення кредиту); 3) за наявності поточних зобов`язань за кредитом на початковий внесок – дострокове погашення кредиту на початковий внесок у межах суми заборгованості; 4) при відсутності поточних зобов`язань по кредиту на початковий внесок – дострокове погашення основного кредиту у межах суми заборгованості.
Пунктом 7.4. договору, передбачено, що згідно ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,49% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом (т.1 а.с.11-13).
Відповідно до заяви на видачу готівки №1 від 06 липня 2007 року ОСОБА_1 отримав грошові кошті, в сумі 7200,00 доларів США, призначення платежу: видача кредиту, відповідно до договору №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, яка підписана відповідачем власноруч (т.1 а.с.56).
Згідно розрахунку заборгованості за договором №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , кредитна заборгованість відповідача по вказаному договору становить 11504,58 доларів США, що складається з: 5683,13 доларів США - заборгованості за тілом кредита; 2789,69 доларів США - заборгованості за нарахованими відсотками; 504,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2527,76 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Так як законодавством не передбачено вимагати з боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому представник позивача просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 5683,13 доларів США що складається з заборгованості по тілу кредита.
На вказаний позов відповідач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заперечення та доповнення до заперечення в яких послався на те, що позов є незаконним, безпідставним та неправомірним. В обґрунтування заперечень відповідач посилався на: неподання позивачем доказів на підтвердження обставин, викладених в позові; відсутність у позивача права на позов; ігнорування позивачем процедури досудового врегулювання спору; недійсність спірного договору через невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та відсутність підтвердження факту надання банком кредитних коштів відповідачу (т.1 а.с.45-50, 192-194). Крім того, відповідачем надавалась заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.167-169).
Також, відповідачем та його представником під час розгляду справи у письмовому вигляді подавалися ряд клопотань, про залишення позовної заяви без руху, закриття провадження у справі, про забезпечення судових витрат. Вказані клопотання були розглянуті судом першої інстанції в судовому засіданні, як з постановленням процесуальних рішень у вигляді ухвали, так і вирішені шляхом постановлення усних ухвал, якими такі клопотання залишені без задоволення.
Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 29 серпня 2017 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 про призначення судово-економічної експертизи, проведення якої було доручено судовим експертам Київської незалежної судово-експертної установи, за результатами якої 23 січня 2018 року судовим експертом Барабаш Р.В. складено висновок №2419 (т.2 а.с.3-42).
26 березня 2018 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 було закрито та стягнуто з позивача на користь ОСОБА_1 13800 грн. судових витрат сплачених ним за проведення судово-економічної експертизи. Прийняте рішення суд мотивував, ненаданням стороною позивача до експертної установи витребуваних експертом додаткових доказів для проведення вказаної експертизи (т.2 а.с.61-62).
Постановою апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року ухвалу Черкаського районного суду від 26 березня 2018 року було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.2 а.с.111-113). 
Під головуванням судді Тептюка Є.П. Черкаським районним судом Черкаської області 11 липня 2018 року постановлено ухвалу якою клопотання представника відповідача – ОСОБА_2 про забезпечення судових витрат у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено та зобов`язано позивача ПАТ КБ «Приватбанк» внести на депозитний рахунок Черкаського районного суду Черкаської області на протязі 20 днів з дня отримання ухвали суду грошову суму для забезпечення відшкодування майбутніх витрат ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом цивільної справи №707/396/17 за вказаним позовом – в розмірі 29255,50 грн. (т.2 а.с.153-154). 
У зв`язку з невиконанням ПАТ КБ «Приватбанк» ухвали суду від 11 липня 2018 року - невнесення на депозитний рахунок суду коштів для забезпечення витрат відповідача на професійну правничу допомогу та інші витрати пов`язані з розглядом справи та подачею відповідачем заяви про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції прийшов до висновку про залишення позову без розгляду, постановивши 28 серпня 2018 року відповідну ухвалу, яка постановою апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2018 року була скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав неповного дослідження обставин справи та недотримання умов ч.4 ст.135 ЦПК України у їх сукупності та відсутності документального підтвердження складу та розміру витрат на правничу допомогу, що, на думку відповідача, складають 15000 грн. (т.2 а.с.181-182 та 238-241).
Не погоджуючись з постановою апеляційного суду Черкаської області від 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 оскаржив її в касаційній інстанції і постановою Верховного Суду від 02 червня 2020 року його касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову апеляційного суду Черкаської області без змін (т.3 а.с.50-53).
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що у разі порушення боржником зобов`язання за кредитним договором позичальник має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, так як суд першої інстанції поверхово підійшов до з`ясування обставин на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За вимогами ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно із ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. 
Аналіз кредитного договору №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, зокрема, розділу 7. Особливі умови укладеного між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 свідчить про те, що кошти за кредитним договором №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, який є кредитом на початковий внесок були отримані ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитним договором №CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року, який є основним кредитом, а відтак кредитний договір №CSIPG200000142 є споживчим і на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів»
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Пала Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зробила висновок, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України у вказаній редакції).
Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.
Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №203/1625/16-ц (провадження №61-22626св19).
Пунктом 2.3.3. договору №CSIPG200000142 передбачено, що при виникненні кожного з наступних подій: 1) відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно з пунктом 2.2.7. даного договору; 2) порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; 3) порушення іпотекодавцями зобов`язань по договорах іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки; 4) порушення судом справи про визнання позичальника недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно позичальника; 5) неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, з будь-якої причини (у тому числі втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин); 6) встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в даному договорі, договорі іпотеки або інших документів, представлених позичальником або іпотекодавцем; 7) пред`явлення третіми особами вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем (-ями) зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором; 8) надання позичальником або іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку; 9) настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна, або договором особистого страхування, або договору страхування наземного транспорту; 10) винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору – зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк, його користування в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, або: в) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань. Як вбачається зі змісту заперечень на позовну заяву, відзивах на позов, та у апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 вказує, що позивачем не виконано вимогу, передбачену пунктом 2.3.3. а) договору №CSIPG200000142, і йому не було направлено відповідне повідомлення про дострокове повернення кредиту. 
В матеріалах справи відсутні будь-які відомості про направлення такого повідомлення та отримання його - ОСОБА_1 .
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем всупереч вимогам пункту 2.3.3. договору №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року не направлялося на адресу відповідача повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту і як вбачається із матеріалів справи, зокрема письмових поясненнях позивача, ця обставина не заперечувалась.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що не пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, у АТ КБ «Приватбанк» не виникло право дострокового повернення кредитних коштів по кредитному договору №CSIPG200000142 від 06 липня 2007 року, строк дії якого закінчується у 2022 році.
За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що позивачем не було дотримано порядку пред`явлення дострокової вимоги про повернення кредиту за кредитним договором, тобто не було виконано умови кредитного договору №CSIPG200000142 погодженні сторонами при його підписанні 06 липня 2007 року, чим було порушено Закон України «Про захист прав споживачів», а тому підстави для задоволення такого позову відсутні. 
Щодо апеляційних доводів відповідача ОСОБА_1 , про те, що суд з урахуванням його заяви повинен був відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає їх не обгрунтованими виходячи з наступного.
За правилами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому підстав для застосування строку позовної давності не вбачає.
Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.
Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суді від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц (провадження №14-306цс18).
Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції порушив його право на захист, оскільки розглянув справу у його відсутність та його адвоката, та проігнорував його клопотання про відкладення слухання справи через запровадження карантину у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID – 2019), колегія суддів вважає за необхідне зазначити, наступне.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем подано неодразово 12 серпня 2020 року, 14 вересня 2020 року, 27 жовтня 2020 року, клопотання про відкладення розгляду справи у зав`язку із тим, що запроваджений загальнонаціональний карантин, встановлений через пандемію COVID-19 Кабіненом Міністрів України продовжено до 31 серпня 2020 року, а в подальшому продовжено до 31 жовтня 2020 року, до закінчення карантину.
 Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Частина 2 статті 43 ЦПК України, зобов`язує учасників справи виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
 Так, 11 березня 2020 року Кабінетом Міністром України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався, зокрема Кабінет Міністрів України ухвалив рішення про продовження карантину в Україні, як до 31 жовтня 2020 року, так в подальшому і до 31 грудня 2020 року.
Суд першої інстанції на час розгляду справи спрогнозувати календарну дату закінчення дії карантину на території України об`єктивно не міг.
 Вирішуючи клопотання про відкладення розгляду справи, суд має приймати до уваги те, що межі перенесення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
 Крім того, як зазначено у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16 липня 2020 року у справі №924/369/19, карантин вже не перешкоджає розгляду справи, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією, зокрема, дозволено з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньо обласному та міжнародному сполученні; з 25 травня 2020 року перевезення пасажирів метрополітенами.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
При цьому, сама по собі наявність оголошеного в країні карантину, без зазначення інших обґрунтованих підстав, що унеможливлюють прибуття сторони чи її представника у судове засідання, не може бути визнана поважною причиною неприбуття учасника справи у судове засідання чи підставою відкладення такого засідання.
Як вбачється із матеріалів справи ОСОБА_1 направлялися рекомендованими повідомленнями судові повістки, зокрема, одну із таких судових повісток про призначення справи на 15 вересня 2020 року була ним отримана (т.3 а.с.70). 
Крім того, як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 слідкував за розглядом справи в суді за допомогою сайту судової влади https://court.gov.ua/, і був обізнаний з ходом судових засідань по справі, з датою та часом їх призначення.
Слід також зауважити, що відповідач не був позбавлений права та можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте не скористався своїм правом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).
З урахування, вищевказаного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом його права на захист є безпідставними.
Отже, перевіривши обставини викладені в апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_1 та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача про те, що у позивача не виникло право звернення до суду з позовом, оскільки, укладаючи кредитний договір, сторони визначили особливий порядок звернення кредитодавця з достроковими вимогами про сплату суми заборгованості, і позивач передчасно звернувся до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості є обґрунтованими, та вмотивованими, а тому вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягають до задоволення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи вищевикладене, оскаржуване рішення не може бути визнане законним та обґрунтованим, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позивних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат між сторонами вважає за необхідне стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 17136 грн. 20 коп. сплачені ним за проведення судово-економічної експертизи 13800 грн. 00 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (т.2 а.с.51) та судові витрати в розмірі 3336 грн. 20 коп., сплачені ним за подачу апеляційної скарги (т.3 а.с.130).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявляв вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, проте у підтвердження таких витрат ним не додано жодного доказу, тому такі вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 листопада 2020 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовити. 
Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 17136 грн. 20 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді