ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1994/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/437/21	Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І. С.  Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондаревської С.М. 
суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.
секретар: Зеленська О.І.
за участю представника позивача – адвоката Баликової Н.І.
представника відповідача – адвоката Черчика В.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» – адвоката Черчика Вячеслава Петровича 
на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відпо-відальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств», треті особи: Микільська сільська рада Полтавського району Полтавської області, відділ Держгеокадастру у Полтавському районі Полтавської області, Департамент агропромислового розвитку Полтавської обласної державної адміністрації, Державна інспекція сільського господарства в Полтавській області, Публічне акціонерне товариство «Полтаваобленерго», про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, –
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Комбінат виробничих підприємств» (на даний час – Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств») про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка №3 від 24 травня 1988 року йому, ОСОБА_1 , виділено земельну ділянку під забудову в розмірі 0,15 га в АДРЕСА_1 . 
В період здійснення забудови лінія електропередач ПЛ-10кВ, яка належала ПрАТ «Комбінат виробничих підприємств», розташовувалася на відстані 200 метрів від виділеної йому земельної ділянки.
Будівництво жилого будинку і сільськогосподарських будівель було закінчено у 1994 році та прийнято в експлуатацію згідно акту прийому №70 від 29 серпня 1994 року. 
В 1995 році під час великого весняного паводку частина ПЛ-10кВ на дерев`яних опорах упали на земельній ділянці Микільської сільської ради. 
У тому ж році без його, землекористувача, згоди та без дозволу сільської ради, опори 2-х ліній електропередач були встановлені відповідачем на належній йому земельній ділянці, тобто відповідачем було проведено самочинне встановлення двох опор ліній електропередач на зазначеній земельній ділянці. 
Згідно Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку IV- ПЛ №037648 від 12 лютого 1998 року він є власником даної земельної ділянки. 
Розташування відповідачем опор 2-х ліній електропередач на належній йому земель-ній ділянці здійснено з порушенням правил енергобезпеки і санітарних норм. Належні йому сільськогосподарські будівлі знаходяться під проводами, а також земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства небезпечна для життя та здоров`я через можливість ураження струмом та постійного випромінювання навколо, внаслідок високої електронапруги. Отже він позбавлений можливості безперешкодного володіння та користу- вання належною йому земельною ділянкою.
Вказував, що весь цей час, починаючи з 1998 року, він намагався усунути порушення своїх прав власника земельної ділянки у досудовому порядку, багаторазово письмово звертався як до відповідача, так і до правоохоронних органів, а також інших установ та організацій з приводу незаконності розташування даних опор електропередач на належній йому земельній ділянці, заявляючи відповідну вимогу про усунення зазначених порушень своїх прав. У відповідь він отримував завіряння про те, що от-от дане питання буде вирішено, порушення усунені, електроопори перенесені на попереднє місце. Не отримавши врешті результату, на який очікував, він звернувся з позовом до суду.
З наведених підстав просив визнати поважною причину пропуску ним строку на звернення до суду з даним позовом та поновити його.
Усунути перешкоди у користуванні належною йому, ОСОБА_1 , земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача демонтувати за власний рахунок дві опори повітряної лінії 10кВ, що розташовані на належній йому на праві власності земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , з перенесенням їх за межі земельної ділянки згідно правил безпеки.
Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для звернення з даним позовом до суду.
Усунуто перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою, шляхом зобов`язання Приватного акціонерного товариства «Комбінат виробничих підпри-ємств» демонтувати за власний рахунок дві опори повітряної лінії 10 кВ, що розташовані на належній на праві власності ОСОБА_1 земельній ділянці в АДРЕСА_1 , з перенесенням їх за межі земельної ділянки згідно правил безпеки. 
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 01 червня 2018 року заяву представника відповідача ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підпри-ємств»  адвоката  Черчик В.П. про перегляд заочного рішення від 22 березня 2018 року по справі №545/1994/16-ц  – задоволено. 
Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року – скасовано. Справу призначено до розгляду.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволено в повному обсязі.
Поновлено ОСОБА_1 пропущений строк для звернення з даним позовом до суду.
Усунуто перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 земельною ділянкою, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» демонтувати за власний рахунок дві опори повітряної лінії 10 кВ, що розташовані на належній на праві власності ОСОБА_1 земельній ділянці в АДРЕСА_1 , з перенесенням їх за межі земельної ділянки згідно правил безпеки.
Не погодившись з даним судовим рішенням, представник ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» – адвокат Черчика В.П. оскаржив його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, – просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
Вважає, що висновок суду про те, що рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка №3 від 24 травня 1988 року ОСОБА_1 виділено земельну ділянку під забудову в розмірі 0,15 га в АДРЕСА_1 , – не відповідає дійсності, оскільки згідно архівного витягу з протоколу зборів уповноважених колгоспу імені Шевченка – не вказано місця розташування, а саме вулиці для виділення земельної ділянки під забудову в с. Зінці Полтавського району, Полтавської області.
Крім того, вказував, що згідно державного акту на право приватної власності на землю від 12 лютого 1998 року IV- ПЛ №037648, який надав позивач, земельна ділянка площею 0,15 га була продана ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 жовтня 2000 року та відображено у самому акті на право приватної власності на землю.
Посилання позивача, що в його користуванні знаходиться земельна ділянка в розмірі 0,15 га не підтверджено належними доказами. У позивача відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (державний акт, свідоцтво на право власності), земельній ділянці кадастровий номер не присвоювався, земельна ділянка немає чітко визначених меж в системі координат.

На апеляційну скаргу представника ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» – адвоката Черчика В.П. свій відзив подала представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Баликова Н.І., в якому, спростовуючи доводи апеляційної скарги, просила заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Зазначала, що рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка від 24 травня 1988 року згідно протоколу №1 ОСОБА_1 виділено земельну ділянку в АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями. Рішенням виконкому Полтавської районної ради №270 від 28 липня 1988 року на підставі рішення виконкому Микільської сільської ради №71 від 23 червня 1988 року, яким було відведено земельну ділянку, ОСОБА_1 надано дозвіл на індивідуальне будівництво №256 від 11 серпня 1988 року, яке погоджено інженером районного архітектурного бюро.
Проектом забудови земельної ділянки від 11 серпня 1988 року, відповідно до рішення райвиконкому №270 від 28 липня 1988 року, на земельній ділянці площею 800 кв.м передбачено будівництво житлового будинку, сараю, літньої кухні, туалету.
Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 складений на 15 листопада 1990 року.
В подальшому рішенням виконкому Микільської сільської ради від 21 жовтня 1997 року №106 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_1 отримав 12 лютого 1998 року за адресою АДРЕСА_1 .
Також вказувала, що протягом 10 років ОСОБА_1 здійснював оформлення документів на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку. Жодного разу не виникло питання щодо розміщення опори лінії електропередач на спірній земельній ділянці, оскільки вона проходила поза її межами.
Окрім того, звертала увагу на те, що до 02 травня 2009 року, документом, який посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. Тому безпідставним вважає посилання апелянта щодо неналежності доказів – рішення зборів уповноважених колгоспу імені Шевченка №3 від 24 травня 1988 року та Державного акту про право приватної власності на землю, оскільки вони є чинними та в судовому порядку не скасовані.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
За нормами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що згідно рішення зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка №3 від 24 травня 1988 року позивачу ОСОБА_1 виділено земельну ділянку під забудову в розмірі 0,15 га. в АДРЕСА_1 .
У період здійснення позивачем забудови домоволодіння за вказаною адресою лінія електропередач ПЛ-10кВ, яка належала ПрАТ «Комбінат виробничих підприємств», розташовувалася за межами виділеної позивачу земельної ділянки.
Згідно акту прийому в експлуатацію №70 від 29 серпня 1994 року будівництво жилого будинку і сільськогосподарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 закінчено ОСОБА_1 у 1994 році та завершені об`єкти будівництва прийняті в екслуатацію.
У період забудови лінія ПЛ-10кВ ПрАТ «Комбінат виробничих підприємств» с. Терешки знаходилася за 200 метрів від належної позивачу земельної ділянки. 
В 1995 році під час великого весняного паводку частина ПЛ-10кВ на дерев`яних опорах упали на земельній ділянці Микільської сільської ради. 
Без згоди землекористувача – ОСОБА_1 та без дозволу Микільської сільської ради, відповідачем було встановлено дві опори лінії електропередач на належній позивачу земельній ділянці в АДРЕСА_1 , що вказує на здійснене відповідачем самочинне встановлення опор на зазначеній земельній ділянці з порушенням правил енергобезпеки і санітарних норм. Сільськогосподарські будівлі знаходяться під дротами, а також використання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства небезпечне для життя через можливість ураження електричним струмом.
Відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку IV- ПЛ№037648 від 12 лютого 1998 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,85 га.
Згідно Акту обстеження земельної ділянки від 16 лютого 2016 року, затвердженого головою Микільської сільської ради, комісія в складі заступника голови виконкому Майбороди М.Н., депутата Микільської сільської ради Кундія І.І. та землевпорядника сільської ради ОСОБА_3 , в присутності землевласника ОСОБА_1 , провели обстеження належної землевласнику земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (державний акт ІУ-ПЛ № 037648 від 12 лютого 1998 року). 
В акті зокрема зазначено, що без згоди землевласника та без дозволу сільської ради опори 2-х ліній електропередач були встановлені «КВП» с. Терешки на земельній ділянці землевласника з порушенням правил енергобезпеки і без документації.
Згідно п. 8.23* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень», для повітряних ліній електропередач до 20 кВ включно встановлюється охоронна зона 10 метрів. В охоронних зонах електромереж забороняється будування житлових, громадських та дачних будинків (п. 8.23* підпункту А).
Відповідно до п. 5 Правил охорони електричних мереж, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 1997 року №209, визначено, що охоронні зони електричних мереж встановлюються: уздовж повітряних ліній електропередач – у вигляді земельної ділянки і повітряного простору, обмежених вертикальними площинами, що віддалені по обидві сторони лінії від крайніх проводів за умови не відхиленого їх положення на відстань: 10 метрів – до 20 кВ.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того факту, що розміщені відповідачем дві опори ліній електропередач ПЛ-10кВ на належній позивачу земельній ділянці – здійснені без згоди останнього, з порушенням правил енергобезпеки і санітарних норм, а також їх знаходження на вказаній земельній ділянці суперечить положенням п. 8.23* ДБН 360-92** «Планування і забудова міських і сільських поселень» та створює перешкоди власнику у користуванні земельною ділянкою, а також може становити загрозу життю та здоров`ю людини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, за нормами ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно зі ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з положеннями ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.
Судом вірно встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що рішенням зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка від 24 травня 1988 року згідно протоколу №1 ОСОБА_1 виділено земельну ділянку в АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями. 
Рішенням виконкому Полтавської районної ради №270 від 28 липня 1988 року на підставі рішення виконкому Микільської сільської ради №71 від 23 червня 1988 року, яким було відведено земельну ділянку, ОСОБА_1 надано дозвіл на індивідуальне будівництво №256 від 11 серпня 1988 року, погоджений інженером районного архітектурного бюро.
Проектом забудови земельної ділянки від 11 серпня 1988 року, відповідно до рішення райвиконкому №270 від 28 липня 1988 року, на земельній ділянці площею 800 кв.м передбачено будівництво житлового будинку, сараю, літньої кухні, туалету.
Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 складений на 15 листопада 1990 року.
В подальшому рішенням виконкому Микільської сільської ради від 21 жовтня 1997 року №106 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. 
Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_1 отримав 12 лю-того 1998 року за адресою АДРЕСА_1 /а. с. 164-184 т. 1/.
Встановивши, що розміщення відповідачем двох опор ліній електропередач ПЛ-10 кВ на належній позивачу земельній ділянці без його згоди, здійснено з порушенням правил енергобезпеки та санітарних норм, що у свою чергу створює перешкоди власнику у вільному володінні та користуванні земельною ділянкою, а також може становити загрозу життю та здоров`ю людини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позову та наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

З огляду на встановлені судом обставини та наявні у справі докази, безпідставним є твердження апелянта про неналежність наданих стороною позивача доказів, а саме: рішення зборів уповноважених колгоспу імені Шевченка №3 від 24 травня 1988 року та Державного акту про право приватної власності на землю, – оскільки вони є чинними та в судовому порядку не скасовані.
Так, рішенням Полтавського районного суду від 11 березня 2019 року у справі №545/2979/18 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» до ОСОБА_1 , Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним – відмовлено.
Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним на час вирішення спору у даній справі.
Окрім того, до 02 травня 2009 року, правовстановлюючим документом, який посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт. 
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і доводи відпо-відача про неврахування судом відчуження позивачем земельної ділянки площею 0,15 га, оскільки вказана земельна ділянка, яка була продана позивачем згідно договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2000 року, належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, розташована за іншою адресою та не відноситься до предмету спору у даній справі /а. с. 175 т. 1/. 
Також не спростовують висновків суду посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно з проектною документацією від 1989 року, опори ліній електропередач мали залізобетонну конструкцію. Так сама по собі проектна документація не замінює доказів, які б підтверджували період будівництва високовольтних ліній. Відповідачем такі докази на вимогу суду надані не були. До того ж, згідно п. 1.6.2 наявного у справі робочого проекту на будівництво, слідує, що при виборі оптимального варіанту траси ВЛ враховувались передбачувані збитки землекористувачів, пов`язані зокрема з вилученням ділянок землі під опори в постійне користування, що, в свою чергу, узгоджується з доводами позивача /а.с. 202 т. 1/.
Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а відтак, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Твердження апелянта про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального є безпідставними та спрямовані на переоцінку досліджених судом доказів, в той же час не спростовують встановлених судом обставин справи, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.
Суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає критерію обґрунтованості судового рішення та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств» адвоката Черчика Вячеслава Петровича – залишити без задоволення.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 08 грудня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:          Бондаревська С.М.

Судді:                                                                          Абрамов П.С.

                                                                        Пилипчук Л.І.