справа № 759/17047/20
провадження № 22-ц/824/3693/2021
головуючий у суді І інстанції Миколаєць І.Ю.
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
          23 лютого 2021 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа, щодо якої необхідно встановити обмежувальний припис: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 , у якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк у 6 місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 1 (одного) кілометра до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви вказувала, що 25 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та  ОСОБА_1  було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З березня 2020 року, ОСОБА_1 неодноразово вчиняв домашнє насилля, а саме: ображав нецензурною лайкою, принижував, залякував, застосовував фізичне насилля, зокрема 19 березня 2020 року він спричинив заявниці тілесні ушкодження, що підтверджується довідкою травмпункту КМКЛ №7 №2983 від 19 березня 2020 року. Посилається на досудове розслідування за заявою ОСОБА_2 про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, що триває.
Крім того, вказувала, що ОСОБА_1 спричиняв економічне насилля, а саме: забрав їх спільний автомобіль, відібрав об`єкти підприємницької діяльності, не приймає участі у матеріальному забезпечені їх сина.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа: ОСОБА_1 задоволено повністю.
Видано обмежувальний припис щодо  ОСОБА_1 . 
Заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 на строк - шість місяців.
Заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 500 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 на строк - шість місяців.
Обмежувальний припис видано строком на 6 (шість) місяців.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко М.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно  ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права з огляду на таке. Заявником не надано належних доказів на підтвердження вчинення апелянтом домашнього насильства щодо заявника. В матеріалах справи відсутній вирок про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1 за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_2 у будь якій його формі. Крім того вказує, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявами не може свідчити про вчинення домашнього насильства, а відповідно не може бути належним доказом у даній справі. Наявність кримінального провадження за фактом отримання тілесних ушкоджень не може свідчити про вчинення домашнього насильства апелянтом. 
Зазначає, що факт звернення ОСОБА_2 до органів поліції з підстав вчинення щодо неї домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_1 вчинив щодо неї домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Вказує, що адреса проживання, до якої судом першої інстанції заборонено наближатись ОСОБА_1 є єдиним майном та його єдиним місцем проживання.
Також вказує, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, в силу чого за станом здоров`я не може вчиняти насилля.
18 лютого 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника заявника ОСОБА_2 - адвоката Бердила О.М., в якому заявник просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Вказує, що думка про те, що інвалід 2 групи не може здійснити будь-який вид домашнього насильства є неправильною, оскільки на підтвердження можливості здійснення психологічного, економічного та фізичного насильства ОСОБА_1 слугують неодноразові звернення заявника до поліції.
Зазначає, що заявник не проживає за адресою  АДРЕСА_1 унаслідок того, що вона не має можливості проживати там, оскільки страждає від домашнього насильства, про що свідчать її звернення до поліції.
Заінтересована особа ОСОБА_1 та його представник Назаренко М.В. просили апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
У судовому засіданні заявник ОСОБА_2 та її представник адвокат Янчик М.І. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1  статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що підстави для видачі обмежувального припису доведені та наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо заявниці, та їх спільної дитини, а тому заявник обґрунтовано звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису і її права мають бути захищенні судом шляхом видачі відповідного обмежувального припису, оскільки заявник дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа ОСОБА_1 .
Однак, апеляційний суд не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Відповідно до положень ст. 24 вказаного закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: терміновий заборонний припис стосовно кривдника; обмежувальний припис стосовно кривдника; взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 25 лютого 2008 року.
Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з витягом з ЄРДР від 00.00.2020 за номером 12020100080001606,          ОСОБА_1 , знаходячись біля адреси проживання заявниці: АДРЕСА_1 , наніс їй численні удари по голові дверцятами машини, відповідно до довідки встановлений попередній діагноз забій, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 125 КК України. Однак результатів досудового розслідування, яким підтверджено факт насилля, матеріали справи не містять.
Також, судом першої інстанції було досліджено довідку травмпункту КМКЛ №7 №2983 від 19 березня 2020 року, зі змісту якої встановлено, що ОСОБА_2 спричинені тілесні ушкодження.
Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що довідка травмпункту КМКЛ №7 №2983 від 19 березня 2020 року підтверджує той факт, що ОСОБА_2 зазнала фізичного насильства саме від ОСОБА_1 , оскільки матеріали справи не містять належних доказів, а саме: вироку суду у кримінальному провадженні або постанови суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Доводи апеляційної скарги відносно того, що ОСОБА_1 не набув статусу "кривдника", оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.
Однак, інші докази, які надані були до позову: заява ОСОБА_2 до начальника Святошинського УПГУНП у м. Києві Чернишову С.В. та її заява до начальника служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, також не можуть бути визнані як беззаперечні докази здійснення фізичного насилля ОСОБА_1 .  Відповідні заяви були подані заявником ще у грудні 2019 року, про що свідчать відповідні відмітки про отримання, однак матеріали справи не містять жодних даних про результати розгляду цих заяв станом на час звернення із цією заявою до суду у жовтні 2020 року. 
Не містять матеріали справи також довідки Центру у справах сім`ї та жінок "Родинний Дім" про наслідки домашнього насильства, на яку посилається  ОСОБА_2 у заяві та суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні.
ОСОБА_1 проти указаних обставин заперечує та до апеляційної скарги надав витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Не надані також жодні докази у підтвердження економічного та психічного насильства, про які зазначено у заяві ОСОБА_2 .
Колегія суддів вважає, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно про вчинення ОСОБА_1 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами.
Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що заявником не було доведено, що вона дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа ОСОБА_1 .
Також, колегія апеляційного суду дійшла висновку про те, що заявником не було доведено, що  ОСОБА_1 є кривдником їхньої спільної дитини, а судом не встановлено випадків насильства у будь-якій формі стосовно ОСОБА_3 , а також ризиків настання насильства в майбутньому.
Колегія апеляційного суду звертає увагу також на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо заборони  ОСОБА_1 перебувати в місці проживання ОСОБА_2 , а саме в квартирі, в якій вони зареєстровані, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 колегія суддів виходить із наступного.
Пунктом 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Із долученого до матеріалів справи Витягу з державного реєстру правочинів вбачається, що квартира за адресою:  АДРЕСА_1 набута  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в шлюбі, та є єдиним житлом ОСОБА_1 згідно із Інформаційною довідкою від 28 грудня 2020 року.
З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів вважає, що встановлення ОСОБА_1 обмежень у користуванні квартирою та спілкуванні з сином порушить його права як батька та власника квартири, оскільки підстави, які виправдовують таке втручання, не встановлені.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія апеляційного суду дійшла висновку про їх обґрунтованість та про наявність підстав для скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року.
 
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 24 лютого 2021 року.

Головуючий                                                                     Т.О. Писана
 
Судді                                                                                  К.П. Приходько
 
                                                                                            С.О. Журба