Постанова                                                
Іменем України
 
13 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 309/677/15-ц
провадження № 61-2973св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Джуги С. Д., 
Куштана Б. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсним кредитного договору.  
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 31 березня 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладений кредитний договір № 014/4047/82/38558, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 50 000,00 доларів США, зі сплатою 14 процентів річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення не пізніше 31 березня 2014 року.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 31 березня 2008 року між банком та Агровиробничим підприємством «Ділоліс» (далі - АВП «Ділоліс») укладений договір іпотеки № 014/4047/82/38558, згідно з умовами якого підприємство передало в іпотеку належну йому нежитлову будівлю - весільний зал площею 539,8 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
У порушення частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі -Правила № 168), банк до укладення оспорюваного кредитного договору, не надав йому, як споживачеві, повну інформацію про умови кредитування, у тому числі реальну відсоткову ставку, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Вважав, що факт приховання важливої інформації перед підписанням договору, невідповідність зазначених у договорі умов фактично встановленим, з метою отримання прихованого прибутку, свідчить про введення його в оману, що згідно зі статтею 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є підставою для визнання кредитного договору недійсним. 
 
Посилаючись на введення його банком в оману, що полягало у приховуванні дійсної, об`єктивної та повної інформації щодо наданих йому фінансових послуг, а також на те, що умови кредитного договору є несправедливими по відношенню до нього, як споживача фінансових послуг, позивач, із урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг при укладенні кредитного договору від 31 березня 2008 року
№ 014/4047/82/38558, визнати недійсним, із підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, кредитний договір від 31 березня 2008 року 
№ 014/4047/82/38558, укладений між ним та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним кредитний договір від 31 березня 2008 року 
№ 014/4047/82/38558, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_1 .
 
Додатковим рішенням Хустського районного суду Закарпатської області 
від 11 квітня 2018 року визнано порушеним право ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, при укладенні між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитного договору від 31 березня 2008 року № 014/4047/82/38558.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у кредитному договорі
від 31 березня 2008 року № 014/4047/82/38558 відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту та графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, які згідно з Правилами № 168 є обов`язковими. Зазначені обставини свідчать про те, що у порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яку він був зобов`язаний надати перед укладенням кредитного договору. Задовольняючи позов, суд першої інстанції урахував висновки за результатами проведення судово-економічної експертизи від 19 жовтня 2015 року № 1427 про те, що у межах наявних матеріалів справи, реальна відсоткова ставка, визначена в результаті дослідження, становить 19,80 процентів річних, що є вищою від ставки, передбаченої пунктом 1.2.1 кредитного договору від 31 березня 2008 року 
№ 014/4047/82/38558, у розмірі 14,00 процентів річних. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. 
 
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 
2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що умови оспорюваного договору є несправедливими та введення його відповідачем в оману. Позивач не звертався до відповідача із заявою про надання йому додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, внесення змін до умов договору, які вважав несправедливими. Згідно з умовами оспорюваного кредитного договору, сторони установленій законом формі досягли згоди щодо суми кредиту, розміру процентної ставки, розміру щомісячного платежу та строку повернення грошових коштів. Підписавши кредитний договір, позичальник підтвердив факт ознайомлення його з усіма умовами кредитування, зокрема про сукупну вартість кредиту та її складові, та протягом певного часу виконував умови договору. Судом першої інстанції не враховано, що заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20 травня 2013 року у справі № 713/4865/12 з ОСОБА_1 та АВП «Ділоліс» стягнуто солідарно на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 512 490,88 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю: весільний зал площею 539,8 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , яка належить АВП «Ділоліс». 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги, відзиву на неї
 
У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року та залишити в силі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд не врахував та не надав належної оцінки його доводам про те, що оспорюваний кредитний договір не містить інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість усіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, що свідчить про істотне порушення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його прав, як споживача кредитних послуг. Матеріали справи не містять інформаційного листа, яким банк повідомляв його про сукупну вартість кредиту та інші умови кредитування. 
 
У кредитному договорі відповідач не встановив застереження щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків, не визначив строк дії кредитного договору та порядок його припинення, умови дострокового розірвання договору, відповідальності кредитора при порушенні умов договору. У договорі відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення. Графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, не відповідає вимогам, передбаченим частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
При укладенні оспорюваного договору банк повідомив його про те, що розмір відсоткової ставки становить 14,00 процентів річних, тоді як фактично вона становила 19,80 процентів річних, що підтверджено висновком судово-економічної експертизи, який банком не спростовано.
 
Суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк попередньо не надав позичальнику в чіткій та зрозумілій формі у вигляді окремого письмового документа інформацію, необхідну для свідомого вибору, у тому числі й щодо реальної відсоткової ставки, що свідчить про використання відповідачем нечесної підприємницької практики.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з місцевого суду .
 
Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у квітні 2019 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що 31 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/4047/82/38558, згідно з умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 50 000,00 доларів США зі сплатою 14 процентів річних, датою остаточного погашення кредиту визначено 31 березня 2014 року.
 
Пунктом 15.4 кредитного договору передбачено що позичальник усвідомлює та гарантує, що умови цього договору для нього є зрозумілими, відповідають його інтересам (інтересам його сім`ї), є розумними та справедливими.
 
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має право на надання банківських послуг згідно зі статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі ліцензії та дозволу Національного банку України .
 
Відповідно до пункту 15.7 кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений у письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил № 168), що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невід`ємною частиною цього договору, та не має зауважень і претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 31 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та АВП «Ділоліс» укладений договір іпотеки № 014/4047/82/38558, відповідно до умов якого підприємство передало банку в іпотеку належну йому нежитлову будівлю - весільний зал площею
539,8 кв. м по АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи від 19 жовтня 2015 року № 1427, у результаті дослідження у межах наявних матеріалів реальна процентна ставка складає 19,80 процентів річних, та є вищою від процентної ставки, передбаченої пунктом 1.2.1. кредитного договору від 31 березня 2008 року № 014/4047/82/38558, що становить 14,00 процентів річних. 
 
Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області 
від 20 травня 2013 року у справі № 713/4865/12 задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , АВП «Ділоліс» про звернення стягнення на предмет іпотеки. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 31 березня 2008 року № 014/4047/82/38558 у розмірі 
512 490,88 грн звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю весільний зал площею 539,8 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , яка належить АВП «Ділоліс».
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування 
 
Установлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі 
№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.
 
Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
 
Відповідно до пункту 3.1 Правил № 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:
 
значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;
 
перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;
 
перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
 
Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:
 
а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.
 
б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168).
 
Зі змісту оспорюваного кредитного договору судами встановлено, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору. Позивач при укладенні договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом.
 
Позивач не надав доказів на підтвердження того, що фактичні умови оспорюваного ним договору відрізняються від тих, що були погоджені сторонами при його укладенні, зокрема, що за умовами договору банк встановив платежі на власну користь, передбачені пунктом 3.6 Правил № 168, зокрема: за ведення справи або договору, облік заборгованості споживача або прийняття платежу від нього. Як вбачається зі змісту кредитного договору, ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами договору про необхідність страхування предмета іпотеки та власного життя, а також сплати комісії у розмірі 2 процентів від розміру заборгованості згідно з пунктом пункту 1.1.2.1., враховував їх при прийнятті рішення щодо укладення договору на вказаних умовах  та у подальшому тривалий час їх виконував.
 
Зважаючи на наведене, апеляційний суд правильно встановив, що позивач не спростував того, що відповідач надав йому всю необхідну інформацію про умови надання фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.
 
Посилання заявника на те, що кредитний договір не містить умов щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків, строку дії кредитного договору, застереження про збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення є неспроможними, оскільки такі умови детально викладені сторонами у пунктах 1.1.6, 1.1.7, 14, 15.5 кредитного договору.
 
Не впливають на правильність висновку апеляційного суду і доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про неврахування судом висновку експерта № 1427 за результатами проведення судово-економічної експертизи від 19 жовтня 2015 року, згідно з яким встановлено, що реальна процентна ставка за користування кредитними коштами за оспорюваним договором складає 19,80 процентів річних та є вищою від процентної ставки, передбаченої пунктом 1.2.1 кредитного договору у розмірі 14,00 процентів річних, оскільки висновок експерта в частині збільшення реальної процентної ставки обумовлено урахуванням, крім процентної ставки за користування кредитом, ще й платежів за надані супутні послуги (страхові платежі, комісія у розмірі двох процентів від розміру заборгованості). Зазначені платежі передбачені умовами кредитного договору, позичальник з ними був ознайомлений та погодився на їх виконання.
 
Частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час укладення спірного кредитного договору, передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору, однак позивач, як споживач фінансових послуг, не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору, навпаки, прийняв умови договору та тривалий час їх виконував.
 
Відповідно до положень частини першої, пункту сьомого частини третьої та частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
 
За змістом статті 230 ЦК України у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зараз і надалі у редакції, чинній на час укладання оспорюваного кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 
1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; 
ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. 
 
У разі не надання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору.
 
Статтями 15 та 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд обгрунтовано надав оцінку тому, що з вимогами про визнання недійсним кредитного договору, позивач звернувся до суду через 7 років після його укладення, та після ухвалення Хустським районним судом Закарпатської області рішення від 20 травня 2013 року у справі 713/4865/12 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та АВП «Ділоліс» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 512 490,88 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлову будівлю весільний зал площею 539,8 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 , яка належить АВП «Ділоліс», що у свою чергу, свідчить про недобросовісність поведінки позивача, як позичальника, при зверненні до суду з даним позовом . 
 
Таким чином, установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, які є йому незрозумілими та у подальшому виконував його, банк надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, апеляційний суд правильно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідній редакції Закону, статті 626-628 ЦК України, та дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог, а отже відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 . 
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у позовній заяві, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                         Г. І. Усик
 
І. Ю. Гулейков
 
О. В. Ступак