ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1134/21 Справа № 176/1308/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2021 року         Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 
на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

05 серпня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним вище позовом, де просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.02.2011 року в сумі 125511,47 грн та судові витрати (а.с.2-6).

Рішенням Жовтовоського міського суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовлено (а.с.120-121). 

Не погодившись із рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити (а.с.125-134). 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 15.02.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №б/н з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Вона зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті. Однак дана анкета-заява не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки та строку її дії (а.с.35).
Крім того, з дослідженої судом анкети-заяви від 15.02.2011 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримала на своє ім`я дебетову особисту картку, про що міститься відмітка відповідача у відповідній графі (а.с.35, зворот), тобто про оформлення між сторонами кредитного договору у заяві-анкеті мова не йде.
Відповідно не може братись судом до уваги доданий до позовної заяви позивачем витяг з тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», оскільки анкетою-заявою не підтверджено, що саме таку кредитну картку виявив бажання оформити відповідач ОСОБА_1 та на яких умовах, зокрема чи то "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", «Універсальна Contract» або «Універсальна Gold».
Також, до позовної заяви позивачем додано розрахунки заборгованості за договором №б/н від 15.02.2011 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом – ОСОБА_1 , станом на 30.09.2019 року та 28.04.2020 року. Згідно з останнім розрахунком відповідач має заборгованість у загальному розмірі 125511 грн., з яких: 75037,06 грн – заборгованість за тілом кредита; в т.ч.: 0,00 грн – заборгованість за поточним тілом кредита; 75037,06 грн – заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 26220,68 грн – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит; 24253,73 грн – нарахована пеня; 0,00 грн – нараховано комісії (а.с.7-17).
Проте, наданий позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Тим більше що, у матеріалах справи відсутня довідка про встановлення кредитного ліміту по картковому рахунку, не доведено, що відповідач отримав на свій рахунок кредитний ліміт.
Також, позивачем не доведено факту видачі банком і отримання позичальником вказаної у позовній заяві кредитної картки на підставі анкети-заяви від 15.02.2011 року, тобто отримання відповідачем від позивача кредитних коштів.
Крім того, на підтвердження існування заборгованості, позивач додав до позовної заяви виписку за договором №б/н станом на 30.04.2020 року, довідку про те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано кредитні картки, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) (а.с.18-34).
Разом з тим, надані довідки та виписка за договором не можуть бути взяті судом до уваги як належні докази, оскільки не містять дати укладення договору, інформація про який міститься в цих документах. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що дані докази не підтверджують кредитних правовідносин між сторонами на підставі анкети заяви від 15.02.2011 року, в якій відповідач виявив бажання оформити дебетову особисту картку.
Докази підписання відповідачем іншої анкети-заяви щодо оформлення саме кредитної картки суду не надано.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості, у зв`язку з їх недоведеністю. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано будь-якого доказу на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки доводи скарги не можуть усунути виниклі розбіжності.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Проте, суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Також слід зазначити, що згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції в достатньому повному об`ємі з`ясував права та обов`язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та давши їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та зібраним доказам по справі.
За таких обставин, підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову, як про це просить позивач, не встановлено.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» — залишити без задоволення. 

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2020 року — залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: