Дата документу 10.02.2021 Справа № 333/1384/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/1384/20                Головуючий у 1 інстанції Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/357/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні прав власника шляхом скасування реєстрації та припинення права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні прав власника шляхом скасування реєстрації та припинення права власності.
В обґрунтування позову зазначала, що  ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування, купівлі-продажу належить 18/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де збудовані два житлових будинки: літера А та Б. 
Співвласником 7/25 цього ж домоволодіння з 1996 р. був ОСОБА_3 (колишній чоловік ОСОБА_4 ), який без згоди іншого співвласника домоволодіння збудував на земельній ділянці самочинні споруди та намагався їх узаконити у судовому порядку. 
Рішенням Комунарського районного суду від 23.12.2008 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинні споруди було відмовлено. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 р. по справі №2-2173/09 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності,зобов`язано ОП «ЗМБТІ» погасити право власності та визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно: житлову прибудову літ.А 1-2, гараж літ Т, сарай літ.С, сарай літ. Ц, навіс літ.Ч та навіс літ Ш, виділено у окремий об`єкт нерухомості частину будинку та самочинні споруди і присвоєно окрему адресу. 
Зазначена справа слухалася без участі позивача, тому про існування цього рішення вона дізналась після набуття ним чинності, його реєстрації у ЗМБТІ і продажу. 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2010 р. її апеляційну скаргу було задоволено та рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 р. по справі №2-2173/09 скасовано, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно збудовані споруди: житлову прибудову літ.А 1-2, гараж літ.Т, сарай літ.С, Сарай літ.Ц, навіс літ Ч, навіс літ Ш. В іншій частині позову відмовлено. 
Тобто, ці споруди є самовільно збудованими, але в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній запис про те, що зазначені споруди є самовільно збудовані. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2009 р. було зобов`язано відповідача ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 у здійсненні належних прав користувача земельною ділянкою і звільнити земельну ділянку площею 588 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованих нерухомих споруд. Рішення набуло чинності 11.02.2010 р. 
28.05.2010 р. ОСОБА_8 продала житловий будинок ОСОБА_9 ; 25.09.2013 р. ОСОБА_9 продала будинок дочці ОСОБА_8 та дружині ОСОБА_3 – ОСОБА_2 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2013 р. укладеного між нею та ОСОБА_9 належить житловий будинок літ А, хоча фактично їй належить 7/25 частин цього домоволодіння , бо рішення, за яким було проведено виділ 7/25 частин домоволодіння в окремий об`єкт нерухомості скасоване.
Таким чином, за ОСОБА_2 на теперішній час зареєстровано право власності на об`єкт в цілому, як жилий будинок літ А, що унеможливлює реєстрацію її права власності на 18/25 частин домоволодіння, без скасування запису в державному реєстрі.
19.05.2017 р. вона звернулась до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності та подала всі наявні в неї та зазначені вище судові рішення. 30.05.2017 р. державним реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №354369975, яким відмовлено їй у внесенні запису про нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що в реєстрі вже є запис про право власності на виділений об`єкт нерухомості.
Відмову у реєстрації позивач оскаржила до адміністративного суду. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. її позов до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради задоволено, державного реєстратора зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про реєстрацію права власності на частку домоволодіння. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 р. рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. змінено в частині правового обґрунтування, відповідача зобов`язано повторно розглянути заяву позивача та прийняти відповідне рішення. 
Позивач повторно звернулась в Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію права власності. Рішенням державного реєстратора від 7 червня 2018 р. у задоволені заяви знову відмовлено.
В той же час співвласник домоволодіння ОСОБА_2 оскаржила в апеляційний суд постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р., якою державного реєстратора зобов`язано повторно розглянути заяву позивача про реєстрацію права власності на частку домоволодіння. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 р. апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. скасовано, провадження у справі закрито; позивачеві роз`яснено, що питання щодо реєстрації майна та майнових прав можуть бути вирішені при вирішені спору про право на спірну частину домоволодіння, який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. 
Просила суд усунути перешкоди у здійсненні прав власника шляхом скасування реєстрації та припинення за ОСОБА_2 права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису 165883223101 об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, літ А, адреса: АДРЕСА_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання судових витрат.
Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що діючим цивільним законодавством не передбачено захист права власності або інших речових прав виключно шляхом оскарження дій державного реєстратора. Позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод шляхом скасування реєстрації та припинення права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, запис про право власності на житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на 7/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Вимоги щодо оцінки правочинів, на підставі яких вчинені оспорюванні реєстраційні дії, позивачем не заявлено, що позбавляє суд можливості захистити майнові права позивача у разі їх порушення.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Положеннями статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, власник не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі нотаріально посвідчених договору дарування частки домоволодіння від 30 січня 2008 р., договору купівлі-продажу частки будинковолодіння від 31 січня 2008 р., договору дарування від 29 жовтня 2008 р., ОСОБА_1 є власником 18/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу від 25 вересня 2013 р. ОСОБА_2 є власником житлового будинку літ. А, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Право власності ОСОБА_2 на вказане майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25 вересня 2013 року. 
19 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення державної реєстрації права власності на частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 30 травня 2017 р. ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Підставою для відмови стало те, що на підставі поданих документів встановити об`єкт нерухомого майна неможливо. Ззаявником подані правовстановлюючі документи від 2008 р., в яких зазначено, що об`єктом права було домоволодіння, яке складалось з двох житлових будинків літ. А та літ. Б. Згідно документів заявник є власником частини домоволодіння. Але згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно існують зареєстровані права на домоволодіння та на виділений в окремий об`єкт нерухомого майна житловий будинок літ. А, який входив до складу домоволодіння. Частину домоволодіння було виділено в окремий об`єкт нерухомого майна – житловий будинок літ. А і зареєстровано в цілому за одним з співвласників домоволодіння. 
Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 30 травня 2017 року оскаржено ОСОБА_1 .
Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 30 травня 2017 р. про відмову у державній реєстрації прав задоволено; вказане рішення державного реєстратора скасовано; державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 
18 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення державної реєстрації права власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для відмови стало те, що провести державну реєстрацію права власності на частину домоволодіння можливо лише після приведення записів Державного реєстру прав у відповідність до вищезазначених судових рішень, а саме скасування запису відносно житлового будинку літ. А.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 р. постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. змінено в частині обґрунтування висновків суду та абзац другий резолютивної частини постанови викладено в наступній редакції: «Зобов`язати державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Білай Олену Павлівну повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 19.05.2017 року та прийняти відповідне рішення.», в іншій частині постанову залишено без змін. (а.с. 43-48)
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення державної реєстрації права власності на частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 7 червня 2018 р. ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Підставою для відмови стало те, що провести державну реєстрацію права власності на частину домоволодіння на підставі наданих документів неможливо, рекомендується привести 18/25 часток домоволодіння (належить ОСОБА_1 ) в окрему одиницю житлового будинку.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 р. за апеляційною скаргою ОСОБА_2 постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2017 р. та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2018 р. скасовано, провадження у справі закрито; ОСОБА_1 роз`яснено, що питання щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій можуть бути вирішені при вирішенні спору про право на спірну частину домоволодіння, який підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. 
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2018 р. встановлено такі обставини справи, які відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Домоволодіння за адресою:  АДРЕСА_1 , складається з двох житлових будинків: літ. «А» та «Б».
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2008 року по справі №2-2575/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2009 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на самочинні споруди було відмовлено.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 року по справі №2-2173/09 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права власності, зобов`язано ОП «ЗМБТІ»   погасити право власності та визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно: житлову прибудову літ. А1-2, гараж літ. Т, сарай літ. С, сарай літ. Ц, навіс літ. Ч   та навіс літ. Ш, виділено у окремий об`єкт нерухомості частину будинку та самочинні споруди і присвоєно окрему адресу.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 жовтня 2010 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2009 року по справі № 2-2173/09 скасовано, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 про визнання права власності на самовільно збудовані споруди: житлову прибудову літ. А1-2, гараж літ. Т, сарай літ. С, сарай літ. Ц, навіс літ. Ч, навіс літ. Ш. В іншій частині позову відмовлено.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2009 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , зобов`язано відповідача – ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 у здійсненні належних прав користувача земельною ділянкою і звільнити земельну ділянку площею 588 кв. м., що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованих нерухомих споруд: житлова прибудова літ. А1, мансарда літ. мс, сарай літ. Ц, сарай літ. С, гараж літ. Т, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 588 кв.м., що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованих нерухомих споруд: житлова прибудова літ. А1, мансарда літ. мс, сарай літ. Ц, сарай літ. С, гараж літ. Т. Рішення набуло чинності 11 лютого 2010 року.
28 травня 2010 року ОСОБА_8 продала жилий будинок ОСОБА_9 .
25 вересня 2013 року ОСОБА_9 продала будинок дочці ОСОБА_8 та дружині ОСОБА_3 – ОСОБА_2 .
За ОСОБА_2 на теперішній час зареєстровано право власності на жилий будинок літ. А в цілому.
З огляду на те, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на жилий будинок літ. А домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому, а також те, що позивачем заявлено вимогу про реєстрацію права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у справі, що розглядається існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією права власності на спірну частину будинку.
Закриваючи провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно про визнання протиправним та скасування рішення від 30 травня 2017 р., апеляційний суд виходив з того, що цим позовом оскаржувалась відмова в проведені державної реєстрації прав на домоволодіння, оскільки його частину було виділено в окремий об`єкт нерухомого майна, який зареєстрований в цілому за одним із співвласників домоволодіння, з чим не погоджується позивач. Зазначені обставини свідчать про наявність спору між співвласниками домоволодіння щодо розміру їх часток в спільній власності та наявності спору про право цивільне, у межах якого можуть бути розв`язані й питання, пов`язані з реєстрацією права власності на домоволодіння.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що між співвласниками спірного домоволодіння дійсно виник спір про право, позивач предметом позову зазначає не спір про майно, а вимоги немайнового характеру про оскарження реєстраційних дій державного реєстратора.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що діючим цивільним законодавством не передбачено захист права власності або інших речових прав виключно шляхом оскарження дій державного реєстратора.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 р. у справі №826/6337/16, визначено, що розгляд та вирішення позовних вимог про скасування реєстраційних дій, які є лише засвідченням факту відчуження, переходу або набуття певних майнових прав, вчинених щодо об`єкту нерухомості, без надання оцінки правочинам, на підставі яких вчинені такі дії, не дасть змогу належно захистити порушене, на думку позивача, майнове право, оскільки не вплине на чинність таких правочинів.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод шляхом скасування реєстрації та припинення права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно, запис про право власності на житловий будинок літ. А за адресою: АДРЕСА_1 , поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності на 7/25 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 . Проте, вимоги щодо оцінки правочинів, на підставі яких вчинені оспорюванні реєстраційні дії, позивачем не заявлено, що позбавляє суд можливості захистити майнові права позивача у разі їх порушення.
В апеляційній скарзі скаржник посилається на пункт 32 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №755/9555/18, в якій робиться відсилка на п. 5.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, відповідно до якої після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.
Однак, даний висновок Великої Палати Верховного Суду не підлягає врахуванню виходячи з того, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2020 у справі №910/10963/19 вказав, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у даній справі (як і в цій справі), такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон (мається на увазі Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») не передбачав, тому доводи скаржників про необхідність застосування Позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права касаційним судом відхиляються. Поряд з викладеним слід зазначити про те, що зважаючи на істотну зміну з 16.01.2020 і на час ухвалення оскаржуваних судових рішень матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для врахування судами при вирішенні спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 і від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 910/56/19 щодо застосування норми частини 2 статті 26 Закону України № 1952 в редакції, яка вже втратила свою чинність, оскільки через наведену зміну законодавства має місце неоднакове правове регулювання відносин (різні редакції статті 26 Закону України № 1952), що виключає подібність правовідносин у наведених справах з правовідносинами у цій справі.
З огляду на зазначене, висновок Великої Палати Верховного Суду наведений скаржником не підлягає врахуванню.
Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні прав власника нерухомого майна шляхом скасування реєстрації та припинення права власності не підлягають задоволенню.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді: