КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №372/2878/17
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2126/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
9 березня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                                           судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                               суддів                                  Немировської О.В., Семенюк Т.А.
                                               при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Даценко Тетяни Миколаївни на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року (суддя Кравченко М.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання рішення незаконним, визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним,
 
встановив:
 
у вересні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним рішення Обухівської міської ради Київської області № 21-2 від 29 червня 2006 року «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_3 . 
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 28 липня 1998 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 495 надано його матері ОСОБА_4 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області № 799 від 22 грудня 1998 року ОСОБА_3 передана у приватну власність земельна ділянка, площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 
На підставі рішення Обухівської міської ради Київської області №278 від 22 грудня 2005 року йому надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , після чого він разом з родиною користується даною земельною ділянкою та обробляє її.
В середині 2017 року при отриманні інформації для виготовлення технічної документації він дізнався, що ОСОБА_3 приватизувала на себе земельну ділянку площею 0,130 га на підставі рішення Обухівської міської ради Київської області № 21-2 від 29 червня 2006 року, що перевищує площу, надану їй попереднім рішенням від 22 грудня 1998 року, тобто за рахунок його земельної ділянки. 

Позивач вважав, що ОСОБА_3 неправомірно набула право власності на земельну ділянку, тому просив визнати рішення незаконним. 
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення Обухівської міської ради Київської області № 21-2 від 29 червня 2006 року «Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин» в частині передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_3 відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в розмірі 1 280грн.
У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, адвокат Даценко Т.М. просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник апелянта посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та неврахування того факту, що на момент відкриття провадження у справі земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу та дарування належали ОСОБА_1 та право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 26 січня 2017 року.
Також представник апелянта звернув увагу, що в Обухівському районному суді Київської області розглядається справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В., третя особа: Обухівська міська рада Київської області про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування земельних ділянок, скасування рішень про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно і проведення державної реєстрації речового права власності на землю. Основною підставою для задоволення позовних вимог у зазначеній справі є оскаржуване судове рішення. Таким чином, суд першої інстанції в даній справі не встановив коло учасників, права яких можуть бути порушені, не встановив обставини справи, не дослідив докази, тому прийняв рішення з порушенням норм процесуального права.
Крім того, представник апелянта зазначає, що в судовому рішенні не встановлено, яким чином порушені права позивача рішенням Обухівської міської ради Київської області на оформлення права власності на земельні ділянки, які знаходяться за іншою адресою.
Також представник апелянта посилається на помилковість висновків суду щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку, оскільки матеріали справи таких документів не містять, а єдиним законним та добросовісним набувачем земельних ділянок, площею 0,1000 га, кадастровий номер 3223110100:01:074:0051 та площею 0,0296 га, кадастровий номер 3223110100:01:074:0052, є ОСОБА_1 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом дотриманні норми матеріального та процесуального права, вірно встановлені обставини справи, так як спірна земельна ділянка була передана 28 липня 1998 року рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області його матері ОСОБА_4 у приватну власність і він з родиною з того часу нею користувався, а рішенням Обухівської міської ради Київської області від 22 грудня 2005 року йому був наданий дозвіл на виготовлення проекту відведення цієї земельної ділянки. Позивач стверджував, що протягом розгляду справи судом відповідач ОСОБА_3 жодного разу у судові засідання не з`явилася і про відчуження земельних ділянок не повідомляла.
З наданої апеляційному суду копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного 

стану громадян від 26 січня 2021 року встановлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно повідомлення Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області від 26 січня 2021 року спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 не заводилася.
Обухівська міська рада Київської області, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги, двічі свого представника у судове засідання не направила, 9 березня 2021 року на електронну пошту Київського апеляційного суду надійшло клопотання представника Обухівської міської ради Бочечко І.П. про розгляд справи у відсутність представника. Вказане клопотання не підписане електронним цифровим підписом, тому до уваги апеляційним судом не приймається.
Враховуючи вищевикладене, виходячи з положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Гармаш К.Г., яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Кулініченка Г.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та надані ОСОБА_1 документи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 495 від 28 липня 1998 року передано у приватну власність та постійне користування ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,10га по АДРЕСА_3 .
Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 799 від 22 грудня 1998 року передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,06га по АДРЕСА_2 .
Рішенням Обухівської міської ради № 21-2 від 29 червня 2006 року у приватну власність ОСОБА_3 передана земельна ділянка, загальною площею 0,130га, по АДРЕСА_2 .
Рішенням Обухівської міської ради № 278-28 від 22 грудня 2005 року надано дозвіл на виготовлення проекту відведення ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,10га в АДРЕСА_2 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що правомірність набуття позивачем права власності на спірну земельну ділянку підтверджена належними правовстановлюючими документами та фактом державної реєстрації такого права, від свого права власності він не відмовлявся, спірна земельна ділянка перебуває у його користуванні, а відтак рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 прийнято без врахування прав позивача та норм матеріального права.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаній нормі просувального права оскаржуване рішення суду не відповідає.
Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними 

організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені  ст. 23 ЗК України 1990 року. Проте дію ст. 23 зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених ДекретомКабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року  № 15-92«Про приватизацію земельних ділянок».
            Пунктом 3 Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.
Отже, п. 3 Декрету визначено порядок посвідчення права приватної власності громадян на земельні ділянки та документи, що посвідчують право на земельну ділянку. Таким документом може бути відповідний запис у земельно-кадастрових документах.
Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. 
Однак, матеріали справи не містять доказів реєстрації права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку по АДРЕСА_3 , яка була їй передана у приватну власність рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради № 495 від 28 липня 1998 року, та визначена меж цієї земельної ділянки.
Відповідно до статті 125 ЗК України 2001 року право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України, редакція якої діяла на час прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки позивачу, таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем  не надано доказів набуття ним права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 та отримання Державного акту на земельну ділянку. Також не містять матеріали справи і відомостей про державну реєстрацію права власності позивача на земельну ділянку. 
Крім того, в справі відсутні документи, що земельні ділянки по АДРЕСА_4 , є однією земельною ділянкою.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

 Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів»).
Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
З наданих ОСОБА_1 документів вбачається, що 24 січня 2017 року ним укладено з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка, площею 0,1000га, кадастровий номер 3223110100:01:074:0051, що розташована по АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Крім того, 26 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0296га, з кадастровим номером 3223110100:01:074:0052. Договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мельник М.В. та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Згідно ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.
Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
Отже, на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом та на час розгляду справи судом власником спірної земельної ділянки був ОСОБА_1 , тому визнання недійсним Державного акту про право власності на земельну ділянку, який був виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Обухівської міської ради № 21 від 29 червня 2006 року, на підставі якого був укладений договір купівлі-продажу та договір дарування спірної земельної ділянки з ОСОБА_1 , суттєво впливає на його права, як власника земельних ділянок.
При цьому, не залучення ОСОБА_1 до участі у справі, позбавило його можливості захищати власні права та інтереси, надавати суду пояснення і докази, спростовувати надані позивачем докази, та здійснювати інші процесуальні права, надані стороні у справі.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. 

Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.
За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції.
Не перевіривши, хто зареєстрований власником спірної земельної ділянки на час звернення позивача до суду та не залучивши ОСОБА_1 до участі у розгляді даної справи, суд позбавив його можливості захищати власні права та інтереси, що не може бути виправлено під час апеляційного розгляду, так як ОСОБА_1 не є стороною у даному спорі, а суд апеляційної інстанції не має компетенції залучати до справи нових учасників.
Колегія суддів не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , так як вони підлягають оцінці та перевірці при розгляді справи судом за участю всіх заінтересованих сторін.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з викладеного з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ним судовий збір за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Даценко Тетяни Миколаївни задовольнити.
Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 січня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа: ОСОБА_4 про визнання рішення незаконним, визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним відмовити.

            Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_5 ,  сплачений судовий збір у сумі 1 920грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 березня 2021 року.

 
Суддя-доповідач                                                            І.М. Рейнарт

Судді                                                                               О.В. Немировська

                                                                                         Т.А. Семенюк