Дата документу 13.01.2021 Справа № 333/633/20

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 333/633/20 Пр. № 22-ц/807/104/21	Головуючий у 1-й інстанції Варнавська Л.О. Повний текст рішення складено 24.07.2020 року.	
Пр. № 22-ц/807/104/21-2	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2021 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С.
суддів                                        Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.
за участі секретаря                                Путій Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги  ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року та на додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності шляхом стягнення грошових коштів
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-5), в якому просив встановити нікчемність попереднього договору без номеру купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 26.12.2019 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 38095,20 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 26.12.2019 року між ним та відповідачем був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За умовами цього договору позивач є покупцем, а відповідач продавцем. Договір укладений між позивачем та відповідачем 26.12.2019 р. не було посвідчено нотаріально. Відповідно до умов цього договору, сторони у строк не пізніше 07.02.2020 р. домовились укласти основний договір купівлі-продажу на умовах визначених у попередньому договорі. На час подання позову відповідач не має наміру продавати квартиру позивачу. Але в момент підписання договору позивачем було передано відповідачу гарантійну суму в розмірі 1560 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання даної позовної заяви становить 38095,20 грн. Оскільки факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 1560 доларів США підтверджується, а договір є нікчемним, тому позивач вважав за необхідне застосувати реституцію, тобто повернути все одержане за договором.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_3 (т.с. 1 а.с. 12).
Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 13-14) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року (т.с. 1 а.с. 113-116) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 38095, 20 грн.
В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1681,60 грн.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 вересня 2020 року (т.с. 1 а.с. 159) заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цій справа залишено без задоволення.
У липні 2020 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у цій справі (т.с. 1 (а.с. 118-123) та просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 6309,52 грн.
Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя 07 вересня 2020 року (т.с. 1 а.с. 166-167) стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 3154,76 грн.
Позивач ОСОБА_2 із вищезазначеними рішенням та додатковим рішенням, у тому числі в частині відмови погодився, останні в апеляційному порядку не оскаржував.
Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1  у своїх апеляційних скаргах (т.с. 1 а.с. 174-255) просила визнати причину неявки в судове засідання 21 липня 2020 року поважною; заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати; в задоволенні позову відмовити; стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати по сплаті, які складаються з оплати судового збору :- 420,40 грн. – за подачу заяви про перегляд заочного рішення;- 2522,40 грн. (квитанція №68711 від 03.10.2020) - за подачу апеляційної скарги;- 1286,94 грн. (квитанція №78420 від 06.10.2020) – за подачу апеляційної скарги.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 223).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 12 жовтня 2020 року (т.с. 1 а.с. 241), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 17), з урахуванням навантаженості судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).
В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалим лікуванням останньої (т.с. 2 а.с. 14-15).
Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 42) розгляд справи призначено в режимі відеоконференції за клопотанням ОСОБА_1 (т.с. 2 а.с. 39-41).
Позивач ОСОБА_2 своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом не скористався.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
У судове засідання 13 січня 2021 року повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с.20) позивач ОСОБА_2 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.
В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_2 та на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника – адвоката Харцизової Т.В. (т.с. 2 а.с. 53), а також в режимі відеоконференції відповідача ОСОБА_1 та представника останньої – адвоката (т.с. 2 а.с. 52) Ніколаєва І.С.
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників цієї справи, що з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги відповідача ОСОБА_1 у цій справі не підлягають задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача та стягуючи понесені судові витрати частково у цій справі, керувався ст. 10-13, 77-80, ст. 141, 263-265, 270 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - такими, що ухвалені з додержанням вимог закону, є обґрунтованими та законними.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідають.
Так судом першої інстанції було встановлено, що 26.12.2019 року укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (копія а.с. 6), за умовами якого продавець ОСОБА_1 висловлювала намір продати, а покупець – ОСОБА_2 купити вказану квартиру у строк не пізніше 07.02.2020 р. Сторони в п. 2 договору визначились із вартістю квартири та оплатою витрат, пов`язаних із укладанням договору купівлі-продажу. Продавець зобов`язався для оформлення нотаріального договору купівлі-продажу надати відповідні документи, не міняти умов продажу квартири, ціну продажу, строк фактичної передачі тощо, передати квартиру покупцю в день укладення договору, а також оплатити всі заборгованості по комунальних послугах. Покупець зобов`язується для укладення основного договору з`явитись у призначений час та місце із документами. Відповідно до п. 7 договору на підтвердження наміру укладання основного договору в моменті підписання цього договору покупець передав, а продавець прийняв гарантійну суму, яка складає суму гривень еквівалентну 1560,00 доларів США за поточним курсом в день укладання цього договору. В п. 10 договору зазначено, що у випадку укладення основного договору гарантійну сума залишається у продавця та зараховується в рахунок оплати за об`єкт нерухомості.
Також в цьому договорі зазначено, що гарантійну суму, вказану в п.7 цього договору ОСОБА_1 отримала 26.12.2019 р. та підтверджено підписом ОСОБА_1 .
Вказаний договір не посвідчений нотаріально.
Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи по суті правильно виходив із такого.
Ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Тобто, основний договір купівлі - продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , повинен бути посвідчений нотаріально і тому попередній договір від 26.12.2019 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню.
У відповідності до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, а також сторонами не заперечувалось, що попередній договір не був нотаріально посвідчений.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений 26 грудня 2019 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 попередній договір підлягав нотаріальному посвідченню, є нікчемним.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму ВСУ від 16.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.ст. 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним «не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт і частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.
Тому, суд першої інстанції правильно вважав, що у задоволенні позовних вимог в частині встановлення нікчемності правочину у резолютивній частині рішення у цій справі слід відмовити, достатнім встановити нікчемність вказаного попереднього договору сторін у мотивувальній частині рішення у цій справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.
Згідно ч.2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Ст. 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до п. 7 вказаного договору гарантійна сума згідно цього договору сплачуються в гривні відповідно до комерційного курсу продажу готівкового долара США на день укладення цього договору.
На виконання умов попереднього договору від 26.12.2019 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 отримала 1560,00 доларів США (п.7 іншого письмового доказу - попереднього договору а.с.6 зворот), що також підтверджується іншими наявними у цій справі матеріалами та доказами.
Враховуючи умови договору та вимоги статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у цій справі суми, відповідно до умов договору та положень цієї норми, визначеної за курсом долара США станом на 12.02.2020 року - на день подання позову, як просить позивач в позові (т.с. 1 а.с.5).
Офіційний курс НБУ долара США до гривні станом 12.02.2020 року становить 2442,36 грн. за 100 доларів США. Отже 1560,00 доларів США в еквіваленті на гривню становлять 38095,20 грн. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача суду першої інстанції надані не були.
Оскільки, в судовому засіданні в суді першої інстанції знайшов своє підтвердження факт передачі позивачем грошових коштів відповідачці на виконання умов попереднього договору від 26.12.2019 р., який є нікчемним, то суд першої інстанції правильно вважав за необхідне застосувати наслідки нікчемності правочину у цій справі, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 38095,20 грн.
Крім того, суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 141 ч.1 ЦПК України вирішив питання про розподіл між сторонами у цій справі понесених судових витрат позивача у вигляді судового збору, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.
Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що 28.07.2020 року представник позивача звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі у цій справі із додатками (т.с. 1 а.с. 118-123), в якій просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6309,52 грн.
У відповідності до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати, згідно частини 4 цієї статті, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.
Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За змістом позовної заяви позивача у цій справі, останнім в прохальній частині позову було зазначено про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справ, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені сторонок документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Позивачем до заяви суду першої інстанції було надано договір про надання правничої допомоги від 12.02.2020 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Харцизовою Т.В., розділом 3 якого та додатком № 1 до договору визначено порядок оплати послуг, в п. 1 додатку №1 до договору про надання правової допомоги зазначена вартість послуг: підготовка заяви – 1000,00 грн., представництво інтересів в суді 750,00 грн. за одне судове засідання, гонорар - 10% від суми задоволених позовних вимог (т.с. 1 а.с. 121). Згідно із актом № 1 приймання-передача наданих послуг від 21.07.2020 року адвокат Харцизова Т.В. надала ОСОБА_2 послуги на загальну суму 6309,52 грн., перелік та вартість цих послуг відповідає зазначеним в договорі. Згідно із квитанцією від 21.07.2020 року ОСОБА_2 оплатив адвокату ОСОБА_4 суму 6309,52 грн. (т.с. 1 а.с. 123).
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що вказаний розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Ч. 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позов ОСОБА_2 у цій справі задоволений частково - в частині стягнення суми, а вимога немайнового характеру залишена без задоволення.
При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку у додатковому рішенні що витрати, пов`язані з наданням позивачу правничої допомоги у розмірі 6309,52 грн. підлягають частковому стягненню з відповідача, пропорційно до задоволеної вимоги в сумі 3154,76 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача  ОСОБА_1  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та її представник вважають єдино можливою та правильною.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Відповідач ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні, і зокрема відповідачем та її представником апеляційному суду не надані.
Так, відповідач ОСОБА_1 та її представник в апеляційному суді будь-яких клопотань, у тому числі про призначення почеркознавчої експертизи відносно підпису позивача ОСОБА_2 на вищезазначеному договорі сторін у цій справі чи допит (виклик) будь-яких свідків не мали та не заявляли, тому апеляційний суд переглядав законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції у цій справі в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів.
Відповідач ОСОБА_1 факт належності їй підпису на вищезазначеному попередньому договорі сторін від 26.12.2019 року в графі підписи сторін та в частині запису про отримання коштів у позивача під підписами сторін (т.с. 1 а.с. 5 зворот) не спростовувала, визнала (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).
Цей інший письмовий доказ (попередній договір) у своєму змісті (п.7) та під підписами сторін містить письмову розписку відповідача ОСОБА_1 (п.7 договору) про отримання нею в момент підписання цього договору 26.12.2019 року у ОСОБА_2 суми, вказаної у п. 7 цього договору, а саме: 1560,00 доларів США.
Факт отримання вказаної суми відповідачем у позивача 26.12.2019 року належними, допустимими (письмовими) доказами (розписка позивача про отримання цих коштів тощо) у цій справі стороною відповідача не спростований, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за заочним рішенням суду у цій справі.
Відповідач не надала суду у цій справі свого контррозрахунку вказаної суми, розрахованої позивачем на дату подачі позову з урахуванням курсу долара США по відношенню до гривні України.
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляд у суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
Підстави для обов`язкового скасування заочного рішення суду першої інстанції у цій справі від 21.07.2020 року та додаткового рішення від 07.09.2020 року з ухваленням нових апеляційним судом у цій справі (справу розглянуто за відсутністю відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язком), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (т.с. 1 а.с. 174-255)), передбачені ст. 367 ч.3 п. 3 ЦПК України, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх апеляційних скарг у тому числі, відсутні.
Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 у цій частині спростовуються матеріалами цієї справи, а саме:
- конвертом, що надсилався судом першої інстанції на ім`я відповідача ОСОБА_1 із судовою повісткою на дату судового засідання 03.06.2020 року (т.с. 1 а.с. 92-93), та який повернувся на адресу суду першої інстанції без вручення з відміткою поштового відділення «адресат відмовився».
- конвертом, що надсилався судом першої інстанції на ім`я відповідача ОСОБА_1 із судовою повісткою на дату судового засідання 21.07.2020 року, в якому було ухвалено заочне рішення (т.с. 1 а.с. 101-102), та який повернувся на адресу суду першої інстанції без вручення з відміткою поштового відділення від 20.06.2020 року «адресат відмовився»;
- клопотанням відповідача  ОСОБА_1  про відкладення розгляду цієї справи судом першої інстанції у судовому засіданні, призначеному на 21.07.2020 року о 10.00 (т.с.1 а.с.102), в якому було ухвалено судом першої інстанції заочне рішення суду, що є предметом апеляційного оскарження;
- особистою розпискою відповідача ОСОБА_1 про отримання 04.09.2020 року у суді першої інстанції судової повістки на судове засідання 07.09.2020 року у цій справі, в якому було ухвалено додаткове рішення (т.с. 1 а.с. 162).
В силу вимог ст. 128 ч.8 п. 4 ЦПК України днем вручення судової повістки під розписку є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку.
При вищевикладених обставинах, відповідач ОСОБА_1 вважається повідомленою судом першої інстанції належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи 03.06.2020 року, 21.07.2020 року та 07.09.2020 року. 
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру …
В силу вимог ст. 44 ч.1 ЦПК України учасники судового процесу …повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Встановлено, що дана справа перебувала у провадженні суду з лютого 2020 року (т.с. 1 а.с. 2), у справі було призначено декілька судових засідань, які відповідач ОСОБА_1 просила неодноразово відкласти з причин карантину в Україні у зв`язку із епідемію коронавірусу (клопотання від 25.03.2020 року - т.с. 1 а.с. 39-40, від 12.05.2020 року - т.с. 1 а.с. 85-86), від 14.07.2020 року - т.с. 1 а.с. 102-103).
Проте, суд першої інстанції не визнавав обов`язковою явку відповідача ОСОБА_1 у цій справі. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.
Неявка відповідача ОСОБА_1 при вищевикладених обставинах встановлених апеляційним судом обставинах не перешкоджала суду першої інстанції розглянути дану справу по суті за відсутністю відповідача ОСОБА_1 та ухвалити у цій справі заочне рішення та додаткове рішення - 21.07.2020 року та 07.09.2020 року відповідно. 
Крім того, що на час ухвалення заочного рішення та додаткового рішення судом першої інстанції у цій справі в Україні вже з травня 2020 року діяв адаптований карантин.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням вимог ЦПК України.
Судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у тому числі понесених витрат позивача на професійну правничу допомогу, підстави для зменшення судом останніх у цій справі відсутні.
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення чи додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі або ж їх зміни.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначених апеляційних скарг на заочне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2020 року та додаткове рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.01.2021 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Подліянова Г.С.