Справа № 761/311500/19                                                                                               Головуючий в суді І інстанції Осаулов  А. А.
Провадження № 22-ц/824/1143/2021                                                                             Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 лютого 2021 року                                                                                                           м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Поливач Л.Д.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ванжи Олександра Анатолійвича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 1 833 376, 00 грн., пеню в розмірі 3 785 343,78 грн., втрати від інфляції в розмірі 2 967 669,69 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 385 310,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 серпня 2011 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким він передав ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 1 833 376,00 грн., які відповідач зобов`язався повернути не пізніше 30 червня 2012 року. Однак, станом на 02 липня 2019 року грошові кошти йому не повернуті, що змусило його звернутись за до суду із цим позовом.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.
У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він первісно звернувся з позовом до Київського районного суду м. Сімферополя в АР Крим в 2014 році з дотриманням строку позовної давності, однак у зв`язку із тимчасовою окупацією АР Крим справу в 2015 році було розглянуто вже окупаційним судом м. Сімферополя, що і зумовило його звернення із цим позовом до Шевченківського районного суду міста Києва, крім того, на його думку, місцевий суд безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку позовної давності, через що вважає оскаржуване рішення необґрунтованим.
У свою чергу, ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає зокрема про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки ОСОБА_1 звернувся із позовом уже до окупаційного суду м. Сімферополя 27 травня 2015 року, що свідчить про відсутність факту звернення позивача із позовом до суду, юрисдикцію якого визнано на законодавчому рівні, та у подальшому позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва лише у липні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, і будь-яких поважних причин поважності пропуску цього строку позивачем не надано, через що просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки кошти за договором позики повинні були повернуті не пізніше 09 червня 2012 року, то строк позовної давності сплив 01 липня 2015 року, однак ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом лише у липні 2019 року, тобто із пропуском строку позовної давності і будь-яких поважних причин для його поновлення позивачем не наведено.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, що 06 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 1 833 376,00 грн., які ОСОБА_2 зобов`язався повернути не пізніше 30 червня 2012 року. 
Відповідно до п.1 договору позики, позикодавець передає позичальнику грошові кошти в сумі 1 833 376 грн. на зазначений нижче термін, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів в зазначений нижче термін.
Згідно з п. 2 та п. 3 договору позики, позичальник, своїм підписом під цим договором, засвідчує, що суму, зазначену в п. 1 цього договору від позикодавця одержав цілком до підписання договору. Повернення зазначеної в цьому договорі суми здійснюється одноразово готівкою у строк не пізніше 30 червня 2012 року.
З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що станом на 02 липня 2019 року грошові кошти позивачу не повернуті.
З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за відповідачем рахується заборгованість, яка складається з: основної заборгованості в сумі - 1 833 376,00 грн., відсотків на рівні облікової ставки НБУ за період з 01 липня 2012 року по 02 липня 2019 року в сумі - 1 895 100,62 грн., інфляційних втрат за період з 01 липня 2012 року по 02 липня 2019 року в сумі - 2 943 664,64 грн. та 3% річних за період з 01 липня 2012 року по 02 липня 2019 року в розмірі - 385 310,00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом лише 16 липня 2019 року та просив поновити строк на звернення.
У свою чергу, відповідач ОСОБА_2 заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.
Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Європейський суд прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись  на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
15 квітня 2014 року було прийнято Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII, який набрав чинності 09 травня 2014 року.
Згідно ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України; 3) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
Згідно статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачає можливість розгляду цивільних справ, підсудних місцевим загальним судам, розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, місцевими загальними судами міста Києва, що визначаються Київським апеляційним судом.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач міг дізнатися про своє порушення право ще 30 червня 2012 року, оскільки відповідач мав повернути кошти за договором в строк не пізніше 30 червня 2012 року, тому позовна давність за договором позики спливла 01 липня 2015 року, однак ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом лише у липні 2019 року, і поважних причин для поновлення цього строку він не навів, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 первісно звернувся із позовом про стягнення боргу за договором позики до Київського районного суду м. Сімферополя АР Крим в 2014 році з дотриманням строку позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки будь-яких належних, достатніх і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звернувся у 2014 році до суду ще до окупації АР Крим, у матеріалах справи відсутні, а фотокопія рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 08 липня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за вказаним договором позики не може вважатись належним і допустимим доказом цих обставин і це рішення, за його наявності, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не створює правових наслідків для громадян України, через що ці доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в межах строку позовної давності в порядку Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» мав можливість звернутись до легітимного суду з позовом для захисту своїх прав раніше або одразу після окупації АР Крим, однак він це зробив 16 липня 2019 року з пропуском строку позовної давності.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий:                               Судді: