Ухвала
Іменем України 
 
23 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 295/10689/20
провадження № 51- 893 ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
 
встановив: 
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2020 лютого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей немає, офіційно непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:          13 березня 2019 року Корольовським районним судом м. Житомира за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.;03 березня 2020 року ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира покарання за вироком від 13 березня 2019 року у виді штрафу замінено на покарання у виді 50 годин громадських робіт, визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк  4  роки 6 місяців.
 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, 13 серпня 2020 року близько 17 год. 20 хв. знаходячись поряд із будинком АДРЕСА_3 , а саме неподалік від ЗОШ № 27, побачив раніше незнайомого йому малолітнього ОСОБА_6 . В цей момент у ОСОБА_5 виник раптовий злочинний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння майном, що належить ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном потерпілого, поєднаний із погрозою застосування насильства за допомогою невстановленого слідством предмета, ззовні схожого на ніж, ОСОБА_5 , маючи на меті подавити волю потерпілого до опору і заволодіти його майном, підійшов до потерпілого та погрожуючи вказаним предметом, ззовні схожим на ніж, наказав останньому віддати йому цінні речі. При цьому ОСОБА_5 бажав, щоб у ОСОБА_6 склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована і у потерпілого дійсно таке враження склалося. Після зазначених протиправних дій, ОСОБА_5 відібрав у потерпілого велосипед торгівельної марки «ТОТЕМ» та рюкзак, у якому знаходилося майно останнього, та, утримуючи при собі викрадене майно на загальну суму 4195, 16 грн., місце злочину залишив, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд призначив його підзахисному занадто суворе покарання, оскільки не повною мірою зважив на наявність пом`якшуючих обставин – щире каяття ОСОБА_5 , з`явлення із зізнанням та активне сприяння ним розкриттю злочину. 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії долучених до неї судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного  провадження з мотивів, наведених у скарзі.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5  згідно з вказаними нормами закону врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше неодноразово судимий, має непогашену судимість, характеризується посередньо. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено, обставинами, що його обтяжують є вчинення злочину щодо малолітнього та рецидив злочину.Крім того, судом враховано досудову доповідь Богунського районного відділу філії ДУ «Центр пробації», відповідно до висновку якого, виправлення та досягнення ОСОБА_5 правослухняної поведінки неможливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства, оскільки останній має дуже високий ризик вчинення повторного правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. 
 
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив вирок щодо останнього скасувати, ухвалити новий вирок та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. 
 
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені захисником у його скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. 
Так, апеляційний суд, зокрема, зазначив, що доводи захисника про те, що ОСОБА_5 свою вину визнав, щиро каявся в залі судового засідання, та активно сприяв розкриттю злочину, є безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. Колегія суддів зазначила, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.Проте, поведінка ОСОБА_5 була непослідовною, він змінював свою позицію щодо визнання своєї вини у вчиненні злочину за обставин, визначених в обвинувальному акті та вироку суду, та зазначав, що велосипед йому віддав сам потерпілий, а коштів в рюкзаку не було.
Крім того, як встановлено в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_5 хоча й сприяв розкриттю злочину, однак, щиро не покаявся, жодних добровільних спроб на відшкодування завданої його злочинними діями шкоди малолітньому потерпілому, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не вчиняв. Майно, яким заволодів ОСОБА_5 , було повернуто законному представнику потерпілого працівниками поліції, тому відсутні підстави вважати, що таким чином обвинуваченим було відшкодовано шкоду.Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що визнання ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованого злочину в останньому слові, не свідчить про його щире каяття та бажання виправити наслідки вчиненого. 
 Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  адвоката ОСОБА_4 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року стосовно засудженого ОСОБА_5 - відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                ОСОБА_3