ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1642/21 Справа № 215/3975/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Барильської А.П.
суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.
секретар судового засідання - Голуб О.О.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року, яке постановлено суддею Коноваленко М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 28 жовтня 2020 року, - 
В С Т А Н О В И В:
В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства ««Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 306 995 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 20 квітня 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності.
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача 90 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 гривень.
Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 900 грн.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».
Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання та поганого самопочуття позивач протягом тривалого часу змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури лікування, оскільки його постійно турбує задишка при незначному фізичному навантаженні, кашель, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, загальна слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль, стійкий біль та обмеження рухів у шийному та попереково – крижовому відділах хребта, плечових, ліктьових та колінних суглобах, погіршення розбірливості мови, зниження слуху на обидва вуха та шум у голові.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди до 65 000 гривень та зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 750 гривень, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.
ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач працював на інших підприємствах в шкідливих умовах.
На думку відповідача, судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», тому сума моральної шкоди завищена та не відповідає тяжкості та характеру шкоди, вимогам розумності та справедливості.
Також вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що положенням Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», внесено зміни до п.п.164.2.14а)  статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року.
ПрАТ «ЦГЗК»  звертає увагу на те, що загальна вартість робіт по розрахунку витрат на професійну правничу допомогу є завищеною та невиправданою.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача зазначає про те, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, тому просить в задоволені апеляційної скарги відповідача відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала, представника ПрАТ «ЦГЗК» - Громко Н.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, відзиву представника позивача на апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що  ОСОБА_1 працював з 25 січня 1999 року по 19 листопада 2001 року на посаді підземного машиніста бурової установки, з 25 квітня 2004 року по 28 квітня 2020 року - машиністом бурової установки на шахті Орджонікідзе ВАТ «ЦГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК. 28 квітня 2020 позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України (а.с. 10-13).
Відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 лютого 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці, зокрема, на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень роботи систем вентиляції та пилоподавлення, він підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму (а.с. 30).
Згідно п. 18 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є пил, переважно фіброгенної дії, важкість праці та шум, які перевищували норми ГДК (а.с. 30).
Висновком МСЕК від 20 квітня 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності (а.с. 32-33).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.  
Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається  з матеріалів справи, позивач працював на підприємстві відповідача в період з 1999 року по 2001 рік та з 2004 року по 2020 рік в шкідливих умовах, Висновком МСЕК від 20 квітня 2020 року позивачу було первинно встановлено 65% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ЦГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач працював на іншому підприємстві, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 лютого 2020 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці, зокрема, на підприємстві відповідача, де внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень роботи систем вентиляції та пилоподавлення, він підпадав під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму, та згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих 
Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.
Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманого професійного захворювання та поганого самопочуття позивач протягом тривалого часу змушений проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури лікування, оскільки його постійно турбує задишка при незначному фізичному навантаженні, кашель, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, загальна слабкість, підвищена втома, запаморочення, головний біль, стійкий біль та обмеження рухів у шийному та попереково – крижовому відділах хребта, плечових, ліктьових та колінних суглобах, погіршення розбірливості мови, зниження слуху на обидва вуха та шум у голові.
У зв`язку з чим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, з вищенаведених підстав. 
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а) статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, з огляду на наступне.
Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.
Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що загальна вартість робіт по розрахунку витрат на професійну правничу допомогу є завищеною та невиправданою, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).
Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_1  скориставшись своїм правом на правничу допомогу, 06 травня 2020 року уклав договір про надання правничої допомоги з адвокатом Бузинарською Д.М. та згідно Акту наданих послуг йому надана правнича допомога: попереднє опрацювання документів та законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини 1 год. – 750 грн., вивчення судової практики по антологічній категорії справ 1 год. – 750 грн., консультація позивача та підготовка позовної заяви 2 години – 1500 грн. (а.с. 62-63). 
На підтвердження понесення витрат на надання правничої допомоги позивачем надано квитанцію б/н від 06 травня 2020 року про сплату адвокату 3 000 грн. та акт наданих послуг відповідно до умов договору (а.с. 64).
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції було враховано та документально доведено, що позивачем були понесені витрати на правничу допомогу, оскільки витрати на правничу допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі.
У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідачасудових витрат на правничу допомогу, оскільки визначений судом розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, також представником позивача було надано до суду належні та допустимі докази понесених позивачем витрат у справі.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, який складає 18 років 10 місяців з загального періоду роботи в шкідливих умовах праці 24 років 05 місців, відсоток втрати ним професійної працездатності, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 90 000 гривень.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , яка діє в інтересах та від імені ОСОБА_1  та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо – збагачувальний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 жовтня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: