ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/15988/20                                        Головуючий суддя І інстанції Майстренко О. М.
Провадження № 22-ц/818/1241/21                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи про видачу і продовження обмежувального припису

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2021року                                                                м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року , по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

встановив:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в обґрунтування якої зазначив, що з 20.05.2015 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 , від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , мешкають за місцем реєстрації позивача у квартирі АДРЕСА_1 .
Зазначає, що 04.11.2019 року близько 19 години за вказаною адресою, на ґрунті стійких та неприязних взаємовідносин між ним та ОСОБА_2 виник конфлікт, з приводу якого є кримінальне провадження №1200192220470006379 від 29.11.2019 року за ч.1 ст.125 КК України, яке перебуває на розгляду у Московському районному суді м. Харкова.
Зауважує, що на даний час він разом з ОСОБА_3 не проживає, в судовому порядку вирішується питання щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина.
Вказує, що 30.08.2020 року близько 21.30 год. за адресою його проживання ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 вчинила бійку, під час якої вони розпилили сльозогінний газ в його обличчя та малолітнього сина ОСОБА_6 , в зв`язку з чим 03.09.2020 року працівниками поліції були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника ОСОБА_3 та її матері.
Вважає, у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 чинить відносно нього та їх сина неодноразове фізичне насильство, що він є жертвою домашнього насилля, тому просив видати обмежувальний припис ОСОБА_3 на строк 6 місяців з заборонами щодо: - перебування в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; - наближення на 50 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а саме: 1) комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №100 Харківської міської ради» за адресою: м. Харків, вул. Гвардійців Широнінців, 51-Б; 2) комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №13 Харківської міської ради» за адресою: м. Харків, пр. Тракторобудівників, 142-А; 3) місця реєстрації ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; 4) місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; - розшукування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 особисто і через третіх осіб, якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними; - ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 або контактування з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд рішення скасувати, ухвалити нове, яким його заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.
Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано, що йому було спричинено тілесні ушкодження, які підтверджені медичними документами, та не заперечується ОСОБА_3 , проігноровано той факт, що насильницькі дії були здійсненні не тільки по відношенню до нього але й до малолітнього сина. Також проігноровано, що напад стався не за місцем його з сином проживання, а у квартирі кривдника. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що неправомірні дії ОСОБА_3 не можуть бути визнані домашнім насильством через те, що вони з дружиною на момент вчинення неправомірних дій з її боку не проживали разом, а тому не може бути суб`єктом домашнього насильства. Окрім цього не надано оцінки тому факту, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 були взяти на профілактичний облік як кривдники, відповідна інформація була внесення до Інформаційного порталу Національної поліції.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів. зазначених в заяві.
Зазначає, що заявник викрав дитину та не повертає її до місця проживання та постої реєстрації з матір`ю, переховує дитину та не надає можливості їй зустрічатися з дитиною, що стало поштовхом до непорозумінь між сторонами.
Зауважує, що наявність конфліктних ситуацій між подружжям не є беззаперечним доказом, що кривдником у цих відносинах виступає жінка. Дані обставини мають бути встановлені органами поліції з урахуванням отриманих пояснень від обох сторін конфлікту та підтверджуватись відповідними доказами.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо ОСОБА_2 . 
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що  сторони з 20.05.2015 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що було складено відповідний актовий запис №555. 
       Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       23.09.2020 року рішенням Московського районного суду міста Харкова шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.
Як на доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на наявність обвинувального акту, який відповідно до роздруківки з сайту судова влада перебуває в провадженні Московського районного суду міста Харкова стосовно ОСОБА_3 , потерпілою особою в якому є ОСОБА_2 .
Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству».
Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.
Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).
Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.
Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Матеріали справи свідчать про те, що 03.09.2020 стосовно ОСОБА_3 та її матері складено терміновий заборонний припис у зв`язку з скоєнням нею домашнього насильства, а саме: 30.08.2020 о 21.50 за адресою: АДРЕСА_4 вчинила сварку з чоловіком в ході якої висловлювала образи та погрози, кидалась в бійку по відношенню до чоловіка та неповнолітнього сина та застосувала сльозогінний газ в обличчя чоловіку та неповнолітнього сина.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вказаний припис не має відношення до цієї справи, оскільки він стосується подій, які мали місце пізніше і тому не є належним доказом того, що поведінка відповідача після застосування припису поліції залишилася агресивною по відношенню до заявника.
Також судом встановлено, що така поведінка ОСОБА_3 є спровокованою поведінкою заявника ОСОБА_2 , який відповідно до заяви ОСОБА_5 від 03.09.2020 до Київського ВП ГУНП в Харківській області, не враховуючи наявність рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 29.01.2020 № 15 про встановлення участі у вихованні малолітніх дітей, незаконно утримує дитину ОСОБА_4 . 
       Крім того, судом встановлено, що заявник – ОСОБА_2 вже звертався із аналогічної заявою про видачу обмежувального припису, з аналогічних підстав, до Київського районного суду міста Харкова, де 16.09.2020 року Київським районним судом міста Харкова суддею Шаренко С.Л. було винесено рішення, яким в задоволенні заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа:  ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису було відмовлено в повному обсязі, та вказане рішення Київського районного суду міста Харкова від 16.09.2020 року, станом на 20.10.2020 року, вже набрало законної сили. 
Звернення ОСОБА_2 до Київського районного суду міста Харкова та до Московського районного суду міста Харкова з одною і тою ж заявою (аналогічною) з одних і тих же підстав до одної і тої ж особи, судом першої інстанції обгрнутовано розцінено як зловживання процесуальними правами заявника – ОСОБА_2 з метою змінити рішення органу опіки та піклування щодо місця проживання дитини та порядку участі батька у її вихованні, що відповідає змісту ст. 44 ЦПК України.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та її матір`ю ОСОБА_5 склалися неприязні стосунки з питань щодо участі у вихованні і спілкуванні з дитиною.
Наслідками такої неврегульованості в добровільному порядку відносин є дії ОСОБА_3 та її матері, проте такі дії не містять ознак домашнього насильства в розмінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Заявником не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення його до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.
Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.
Сам факт неодноразового звернення ОСОБА_2 до різних органів, з підстав вчинення відносно нього домашнього насильства, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та ОСОБА_3 але не підтверджує факт того, що остання вчинили по відношенню до заявника домашнє економічне, психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".
       Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції 

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 05 березня 2021 року.
       Головуючий                                                                В.Б.Яцина.

       Судді                                                                        І.В.Бурлака.

                                                                               О.М.Хорошевський.