УХВАЛА

03 лютого 2021 року 
м. Київ
Справа №  904/6081/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І.С. - головуючого, Берднік І.С.,  Сухового В.Г., 
за участю секретаря судового засідання - Савінкової Ю.Б.
розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича стальна компанія"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01 жовтня 2020 року (головуючий - Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Подобєд І.М.) у справі
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича стальна компанія"
до: (1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета-Імпекс", (2) Публічного акціонерного товариства "Актабанк",
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - 1: (1) приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучер А.А., (2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Наш соняшник",
про визнання недійсним договору, 
В С Т А Н О В И В:
Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича стальна компанія" (далі також "Позивач", ТОВ "Виробнича стальна компанія") до Господарського суду Дніпропетровської області було заявлено позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мета-Імпекс" (далі також "Відповідач - 1", ТОВ "Мета-Імпекс") та Публічного акціонерного товариства "Актабанк" (далі також "Відповідач - 2", ПАТ "Актабанк") про визнання недійсним, укладеного між відповідачами договору від 07.11.2014 про розірвання іпотечного договору від 21.09.2012 № 01-1103/Т/1.
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначав, що існування оспорюваного договору про розірвання іпотечного договору порушує його права, як нового власника майна, яке було предметом забезпечення, позаяк саме внаслідок укладення цього договору майнове право Позивача наразі Відповідачем - 1 не визнається і оспорюється. В якості підстав для визнання оспорюваного договору недійсним Позивач вказував на те, що в порушення постанови   НБУ № 468/БТ погашення заборгованості за кредитним договором (укладений між відповідачами і в забезпечення виконання якого пізніше було укладеного розірваний іпотечний договір) ТОВ "Мета-Імпекс" перед ПАТ "Актабанк" було проведено 29.08.2014, 05.09.2014 та 20.08.2014    шляхом здійснення безготівкових внутрішньобанківських проводок (операцій), тобто без надходження грошових коштів на кореспондентський рахунок проблемного банку, що свідчить про недійсність оспорюваного договору.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.03.2020 позов задоволено у повному обсязі. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами цієї справи підтверджується здійснення нікчемних безготівкових внутрішньобанківських операцій 20.08.2014, 29.08.2014, 05.09.2014 (надання безвідсоткової поворотної допомоги від різних юридичних осіб на користь ТОВ "Мета-Імпекс" з подальшою конвертацією у долари США та погашенням кредитної заборгованості за кредитним договором) в рахунок погашення кредитної заборгованості Відповідача - 1 перед Відповідачем - 2 без реального надходження коштів на кореспондентський рахунок банку шляхом коригування балансу в межах проблемного банку, а тому укладення договору про розірвання іпотечного договору відбулось всупереч діючого на момент його укладення законодавства.
За наслідками перегляду цієї справи в апеляційному порядку постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.10.2020 рішення місцевого господарського суду від 10.03.2020 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що (1) проведення банком операцій   із перерахування коштів з рахунку на рахунок не є правочином у розумінні положень Цивільного кодексу України та Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а є його виконанням, оскільки здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремих правочинів, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, а тому безпідставним є висновок господарського суду першої інстанції про застосування наслідків недійсності правочинів - банківських операцій, шляхом визнання недійсним договору від 07.11.2014 про розірвання іпотечного договору від 21.02.2012 № 01-1103/Т/1; (2) вирішуючи цей спір місцевий господарський суд вийшов за межі позовних вимог, адже Позивач звертався до суду із позовною вимогою - визнати недійсним договір, а суд першої інстанції поза межами змісту позовних вимог задовольнив позов про застосування наслідків недійсності правочинів; (3) Позивачем взагалі обрано неналежний спосіб захисту, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним не призведе до реального відновлення порушених прав Позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Крім цього, права особи, яка вважає себе власником майна, і наміри якої не зводяться лише до того, щоб предмет правочину перебував у власності однієї із сторін правочину, не підлягають захисту шляхом подання позову про визнання недійсними правочинів щодо відчуження цього майна, з використанням правового механізму, передбаченого статтями     215,     216 Цивільного кодексу України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову; (4) визнання недійсним оспорюваного правочину у даній справі не стане передумовою для виникнення у Позивача права власності на нерухоме майно, як він помилково вважає.
Не погодившись із постановою апеляційного господарського суду, Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою у якій просить її скасувати, а рішення господарського суду першої інстанції залишити в силі.
Підставами для скасування постанови апеляційного господарського суду скаржник зазначає застосування судом положень статей 15, 16, 215, 216, 387, 388 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) без врахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19.01.2019 у справі № 914/1838/19, від 31.10.2019 у справі № 910/15587/18, від 16.06.2020 у справі №  145/2047/16-ц. 
Позивач стверджує, що з урахуванням висновків Верховного Суду у наведених вище постановах можна дійти висновку про те, що встановлена законом нікчемність правочину не виключає можливості подання та задоволення позову про його недійсність із зазначенням про це у резолютивній частині відповідного судового рішення. В ході розгляду цієї справи апеляційний суд вказаного не врахував, адже неправильно встановив предмет спору, що в свою чергу призвело до помилкових висновків щодо обрання неналежного способу захисту (постанова Верховного Суду у справі № 914/1838/19). Крім цього, під час апеляційного перегляду суд фактично визнав, що оспорюваний договір є нікчемний, однак не зазначив про це у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду у справі № 910/15587/19).
Разом із цим, апеляційний суд проігнорував також те, що суд може застосувати і не встановлений законом спосіб захисту. Така можливість передбачена якраз у тому разі, якщо суд дійде висновку про те, що жодний із установлених законом спосіб захисту не є ефективним і задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (постанова Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц). 
У відзиві на касаційну скаргу Відповідач-1 зазначає, що заперечує проти наведених Позивачем доводів, постанову апеляційного господарського суду вважає законною та обґрунтованою, а тому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувану постанову - залишити без змін. 
03.02.2021 до Касаційного господарського суду надійшло клопотання ТОВ "Виробнича стальна компанія" про відкладення розгляду касаційної скарги у даній справі на іншу дату, яке мотивоване тим, що наразі є підозра, що єдиний представник Позивача, який може взяти участь у судовому засіданні Верховного Суду, захворів гострою распіраторною хворобою Covid-19, здав відповідний тест і чекаючи його результатів перебуває на самоізоляції; нового представника у такі короткі строки знайти можливості немає.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів Касаційного господарського суду відмовила у його задоволенні з огляду на те, що оголошення карантину внаслідок поширення хвороби Covіd-19 саме по собі не зупиняє роботи судів, адвокатів. Крім цього, скаржник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщенням суду відповідно до ч. 4 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України, проте своїм правом не скористався.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Відповідача-1 (Чехута  В.М.) та Відповідача-2 (Кузьмік Д.В.) перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень (п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Виробнича стальна компанія" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.10.2020 у даній справі з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Визначення подібності правовідносин міститься у правових висновках, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 у справі №  910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 у справі № 925/3/7, п. 40 постанови від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №  922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).
Колегія суддів Касаційного господарського суду, проаналізувавши оскаржуване судове рішення та судові рішення Верховного Суду, висновки з яких, на думку скаржника, не були враховані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, зазначає таке.
Так, у справі № 914/1838/19 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних та юридичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Делакс Україна" про визнання недійсним договору про розірвання іпотечного договору №13/114/I02/08-C, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Делакс Україна".
Позов у справі № 914/1838/19 було мотивовано тим, що ПАТ "Дельта Банк", уклавши договір про розірвання іпотечного договору, відповідно до якого припинено іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, відмовився від власних майнових вимог до іпотекодержателя за іпотечним договором та до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на тебе зобов`язання  щодо припинення обтяження  предметів іпотеки, що стало однією з причин неплатоспроможності банку, а виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами частково стало неможливим.
З викладеного вбачається, що правовідносини у справах № 914/1838/19 та №  904/6081/19 різняться за суб`єктним складом учасників і з огляду на встановлені обставини цього спору така різниця має значення для висновків про належність обраного позивачем способу захисту.
Так, у справі № 914/1838/19 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" подало позов про визнання недійсним договору учасником якого є сам банк, який цим позовом намагався повернутися у стан, що передував укладенню спірного правочину; знову стати іпотекодержателем.
У справі ж № 904/6081/19 позов заявлено особою, яка не є учасником оспорюваного договору, однак яка у розумінні ЦК України може вважатися "заінтересованою особою". Але на відміну від учасника правочину заінтересована особа має довести, що оспорюваним правочином порушуються її права та/або інтереси і вимоги такої особи мають бути спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. 
Проте, всупереч вказаному із підстав заявленого у справі № 904/6081/19 позову вбачається, що його подано на захист права власності і саме з урахуванням цих підстав та обставин цього спору, апеляційний суд і вказав, що визнання недійсним оспорюваного правочину не стане передумовою для виникнення у Позивача права власності на нерухоме майно і саме тому обраний спосіб захисту є неналежним.
Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає також за необхідне зазначити, що крім того, що правовідносини у справах №  914/1838/19 та №  904/6081/19 не є подібними, звертаючись до Верховного Суду із касаційною скаргою у даній справі скаржник не врахував і те, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 вже сформульовано правову позицію, відповідно до якої визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові вказала, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Незважаючи на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 і не зазначено про відступлення від висновку Касаційного господарського суду, який було викладено у постанові від 19.01.2019 у справі №  914/1838/19 (на нього посилається скаржник у касаційній скарзі), однак за змістом правова позиція Великої Палати Верховного Суду є протилежною тій, що раніше була висловлена Касаційним господарським судом, а тому саме висновок Великої Палати Верховного Суду, превалюючий як інституціонально так і темпорально, підлягає до застосування у подібних правовідносинах.  
Висновки із оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду у цій частині відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, а тому і з цих підстав посилання скаржника на постанову від 19.01.2019 у справі №  914/1838/19, як на підставу касаційного оскарження, що визначена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України не приймаються.  
Касаційним господарським судом переглядалася також справа № 910/15587/18 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування  вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія"  про визнання нікчемних правочинів, які укладені банком, недійсними.
Позовні вимоги у тій справі були обґрунтовані наявністю правових підстав для визнання недійсними правочинів, вчинених позивачем та відповідачем щодо розірвання договору від 26.04.2012 № К-2010395 мультивалютної відновлювальної відкличної кредитної лінії та договорів забезпечення до нього, нікчемність яких встановлена приписами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Позивач зазначав про те, що спір у справі виник у зв`язку з невизнанням відповідачем нікчемності наведених договорів та його відмовою виконати вимоги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства "Дельта Банк", які зазначені у повідомленні про нікчемність. Також в обґрунтування позову позивач посилався на те, що наведені договори підлягають визнанню недійсними у судовому порядку як оспорювані правочини, з підстав: недотримання при їх укладенні приписів частини першої статті 207 Господарського кодексу України, статей 3, 47, 49, 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та положень постанов правління Національного банку України №№ 348/БТ, 560/БТ, 692/БТ, а також порушення вимог статей 17, 50 Закону України "Про заставу", статей 586, 629 ЦК України, положень укладеного з Національним банком України договору застави майнових прав від 11.04.2014 № 37/ЗМП.
Так, по-перше, суб`єктний склад справи № 910/15587/18, як і справи №  914/1828/19 (з тих же підстав) відрізняється від того, який склався у справі №  904/6081/19, а по-друге, постановою Касаційного господарського суду від 31.10.2019 у справі №  910/15587/18 рішення судів попередніх інстанцій про відмову у позові скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
При цьому, направляючи справу № 910/15587/18 на новий розгляд Касаційний господарський суд, зокрема, вказав, що судами попередніх інстанцій не досліджено обставин, які входять до предмета доказування у межах вирішення даного спору, виходячи зі змісту позовних вимог позивача. Таким чином прийняття постанови Верховного Суду у справі № 910/15587/18 не означає остаточного вирішення спору у такій справі, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду, який може враховуватись при розгляді інших справ у подібних правовідносинах, позаяк фактичні обставини справи на новому розгляді належить встановити з урахуванням вказівок касаційного суду.
За наведеного, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що правовідносини у справах № 910/15587/18 та № 904/6081/19 також не є подібними, а тому посилання скаржника на постанову від 31.10.2019 у справі №  910/15587/18, як на підставу касаційного оскарження, що визначена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України не приймаються.
Справа № 145/2047/16-ц переглядалася Великою Палатою Верховного Суду. У тій справі   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства "Терра" про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними.
Позов було мотивовано тим, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки від 19 березня 2008 року ОСОБА_1 є власником двох земельних ділянок площею 5,2240 га та 5,0764 га, що розташовані на території Рахнополівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області. Посилаючись на те, що зазначені земельні ділянки перебували в тимчасовому користуванні СФГ "Терра", ОСОБА_1 звернувся до останнього з клопотанням про їх повернення, однак отримав відмову з тих підстав, що між ним та СФГ "Терра" було укладено договори оренди земельних ділянок. 
На його вимогу про ознайомлення із зазначеними документами йому було пред`явлено два договори оренди земельних ділянок від 30 вересня 2009 року. Строк оренди земельних ділянок відповідно до вказаних договорів становив 15 років.
Позивач стверджував, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав, а підписи в зазначених договорах та актах приймання передачі земельних ділянок вчинені іншою особою.
З огляду на те, що договорів оренди та актів приймання-передачі земельних ділянок він не підписував, між ним та СФГ "Терра" жодних зобов`язань не виникло. Відсутність його підпису в договорах оренди свідчить про відсутність його волевиявлення, спрямованого на виникнення цивільних прав та обов`язків. У зв`язку із цим ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею 5,2240 га та 5,0764 га, що розташовані на території Рахнополівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, від 30 вересня 2009 року.
З викладеного вбачається, що правовідносини у справі № 145/2047/16-ц також не є подібними тим, що склалися між сторонами у справі № 904/6081/16, адже справа № 145/204716-ц взагалі є земельним спором, предметом позову у якій є визнання недійсними договорів оренди землі з підстав їх не підписання та не укладення позивачем.
За наведеного колегія суддів Касаційного господарського суду відхиляє посилання скаржника і на постанову від 16.06.2020 у справі №  145/2047/16-ц, як на підставу касаційного оскарження, що визначена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України не знайшли свого підтвердження після відкриття касаційного провадження і, відповідно, доходить висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "Виробнича стальна компанія" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.10.2020 у справі за № 904/6081/19.
Судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича стальна компанія" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01 жовтня 2020 року у справі №  904/6081/19.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Міщенко І.С.

Судді                                                                                                     Берднік І.С.

                                                                                                                 Суховий В.Г.