ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2021 року
м. Харків
справа № 623/474/20
провадження № 22-ц/818/1586/21
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: судді - Тичкової О.Ю.,
суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Одарюк М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області, треті особа, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Ізюмської міської ради Харківської області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування,
УСТАНОВИВ :
Двадцятого лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, після уточнення якого (т.1 а.с. 28-29) просила визнати за нею права та обов`язки забудовника в порядку спадкування за законом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право на яке належало ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме право здачі житлового будинку з господарськими будівлями в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів на нього.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 25 березня 1988 року перебували у зареєстраному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя він отримав у приватну власність земельну ділянку для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1000 кв.м. У період з 1988-2006 роки позивач разом із покійним чоловіком здійснювала будівництво житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Однак за життя ОСОБА_4 не встиг отримати правовстановлюючі документи про належність йому вищезазначеного будинку з господарськими будівлями та заповіту не залишив. Позивач є спадкоємцем першої черги, у зв`язку з чим вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. У видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 було відмовлено у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Іншими спадкоємцями першої черги, окрім позивача, є донька спадкодавця - ОСОБА_2 та син - ОСОБА_3 , які також звернулись своєчасно до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті батька.
Двадцять п`ятого березня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, у якій просила визнати за нею в порядку спадкування за законом в розмірі 1/3 частини прав на спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої входять будівельні матеріали, використані в процесі незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 й права та обов`язки забудовника у відповідній частці вказаного нерухомого майна.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , які прийняли спадщину. Оформити свої спадкові права спадкоємці не можуть, оскільки ОСОБА_4 побудувавши на належній йому земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок та надвірні споруди, не оформив на нього право власності. 
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. Визнано за ОСОБА_2 1/3 частину прав на спадщину, до складу якої входять будівельні матеріали, використані в процесі будівництва незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено (т.2 а.с. 10-12). 
Суд першої інстанції виходив з того, що з копії технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка, на якій самочинно збудований спірний будинок з надвірними будівлями, зареєстрована за ОСОБА_4 . Відповідно до статтеі 331 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. У разі, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини. Оскільки спірний житловий будинок є самочинно побудованим, права та обов`язки забудовника не входять до складу спадщини. З викладених вище підстав за ОСОБА_2 визнане право власності на 1/3 частину прав на спадщину після смерті батька – ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої входять будівельні матеріали, використані в процесі незавершеного будівництвом житлового будинку. Не завершений будиівництвом будинок є скупуністю будівельних матеріалів, використаних при його будівництві. А ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні її позовних вимог.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовоні вимоги. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, не надання належної оцінки доказам у справі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не добудований, не введений в експлуатацію. Згідно з чинним законодавством у разі відсутності у спадкодавця права власності на житловий будинок, до спадкоємця можуть переходити лише визначені майнові права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Спадкоємець міг вимагати визнати за собою право власності на об`єкт самочинного будівництва за умови наявності документів, що підтверджували б право власності чи право користування земельною ділянкою. Тому вказане право переходить і до спадкоємця. Матеріалами справи доведена належність ОСОБА_4 на праві власності земельної ділянки, на якій розташований не введений в експлуатацію житловий будинок. Тому позовні вимоги апелянта є обгрунтованими з огляду на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину. 
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляляційної скарги в межах вимог, що були предметом дослідження судом першої інстанції, уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_1 , заявляючи в апеляціній скарзі клопотання про скасування рішення суду від 24.11.2020, не оскаржує його в частині задоволення позову ОСОБА_2 . Апелянт ставить перед судом питання лише щодо задоволення її позову, тому в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 рішення суду від 24.11.2020 колегією суддів Харківського апеляційного суду не переглядається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 березня 1988 року (т.1 а.с. 6).
Копією договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві особистої власності від 15 квітня 1988 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори 18 травня 1988 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2274, підтверджуєься, що ОСОБА_4 згідно з рішенням виконкому міської ради народних депутатів № 182 від 15.03.1988 отримав земельну ділянку в безстрокове користування для будівництва будинку АДРЕСА_1 ,загальною площею 600 кв.м. згідно плану земельної ділянки (т.1 а.с.17-18). 
Пунктом 3 зазначеного договору визначено, що будівництво житлового будинку, інших побудов на відведеній земельній діялнці має бути здійснене у суворій відповідності з затвердженим типовим (№14-24-129/1.2) індивідуальним проектом, планом забудови, погодженим з архітектором міста (районним архітектором). 
На аркуші справи 16 в томі першому наявний передбачений пунктом третім договору від 15 квітня 1988 року план забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 за планом № 14-24-129/1.2.
Випискою з рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 0443 від 09.06.2004 підверджується, що ОСОБА_4 продовжений термін будівництва недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 на три роки. Ступінь готовності будівельних робіт – 25 процентів (т.1 а.с. 19). Вказаним рішенням також зобов`язано будівництво житлового будинку продовжити згідно з затвердженим проектом та умовами, передбаченими договором забудови (п. 2.2).
Випискою з рішення Ізюмської міської ради 23 сесії 7 скликання № 0587 від 28 вересня 2016 року підтверджується, що ОСОБА_4 був затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність площею 1000 кв.м., яка розташована в межах території Ізюмської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер 6310400000:44:004:0065), для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с. 21). 
Отримання ОСОБА_4 у приватну власність вказаної земельної ділянки з кадастровим номером 6310400000:44:004:0065 підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 198713823 від 03.02.2020 (т. а.с.22).
Сімнадцятого червня 2018 року ОСОБА_4 помер (т.1 а.с. 7).
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до Ізюмської державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_1 (т.1 а.с. 217) – 19.06.2018, ОСОБА_2 (т.1 а.с. 222) – 05.09.2018. ОСОБА_3 06.11.2018 склав посвідчену належним чином заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на користь сестри ОСОБА_2 (т.1 а.с. 229). 
Листом № 163/02-17 від 31.01.2020 Ізюмська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 внаслідок відсутності ориіганлу та дублікату правовстановлюючого документу на житловий будинок (т.1 а.с. 20). Листом № 1242/02-17 від 20 травня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих же підстав (т.1 а.с. 167).
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини другої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.
Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Згідно з пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.
Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.
Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.
Вказані висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17).
Правом на пред`явлення позову про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини, володіє спадкоємець стосовно будинку, збудованого за наювності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту.
Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.
Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п`ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України ).
Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини третьої і п`ятої статті 376 ЦК України ) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.
Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3 третьої і п`ятої статті 376 ЦК України є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України.
Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності.
Відповідно до пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації. Експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 10, 11 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів).
Зазначені висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 0541/3459/12 (провадження № 61-10017св18).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що збудовний на земельній ділянці АДРЕСА_1 житловий будинок з надвірними спорудами є самочинним будівництвом. Не зважаючи на наявність у спадкодавця права власності на земельну ділянку, на якій здійснювалося будівництво, та відведення змельної ділянки для будівницвтва житлового будинку, в матеріалах справи відсутні докази того, що будівництво житлового будинку здійнювалося за наявності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту. 
З договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку на праві особистої власності від 15 квітня 1988 року і затвердженого відповідно до вказаного договору плану вбачається, що ОСОБА_4 надавалася в користування земельна ділянка площею 600 кв. м. і план забудови затвреджувався виходячи з указаної площі. У власність ОСОБА_4 отримав земельну ділянку з кадастровим номером 6310400000:44:004:0065 площею 1000 кв.м. Технічним паспортом на житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджується, що будівництво будинку та житлових споруд за вказаною адресою здійснювалося саме на площі 1000 кв.м. Дані про завтердження плану забудови за вказаною площею земельної ділянки в матеріалах справи відсутні. Самочинність побудови житлового будинку підтверджується також технічним паспортом на будинок (т.1 а.с. 8-15). 
За таких обставин, підстави для задоволеня позову ОСОБА_1 відсутні, оскільки вона неправильно визначилася з предметом захисту своїх прав та, відповідно, обрала неправильний спосіб захисту. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Вказане не позбавляє ОСОБА_1 права повторно звернутися до суду з позовом, правильно вказавши предмет і підстави позову, відповідачів у справі.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, рішення суду від 24.11.2020 – залишити без змін. 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року було задоволене клопотання ОСОБА_1 та відстрочено їй сплату судового збору, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги (т.2 а.с. 26).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 визнана судом апеляційної інстанції не обгрунтованою, з неї в дохід держави належить стягнути 1260 грн судового збору, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 386, 382 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 листопада 2020 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1260 (одну тисячу двісті шістдесят) гривень судового збору, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 01 березня 2021 року.
Головуючий    О.Ю. Тичкова

Судді    С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук