ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року 
м. Київ
справа №640/21720/19
адміністративне провадження №К/9901/30699/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді: Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В., 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 640/21720/20
за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про скасування наказу №751, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року (колегія суддів: головуючий суддя Єгорова Н.М., судді Коротких А.Ю., Федотов І.В.), 
          
ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернулася до суду з позовом до Національної поліції України, Ліквідаційної комісії Департаменту захисту економіки Національної поліції України Міністерства внутрішніх справ України, у якому просила:
1.1.          визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 751 від 30 жовтня 2019 року про притягнення державного службовця 4 рангу заступника начальника Управління охорони здоров`я та реабілітації начальника відділу організації медичної допомоги Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності. 
1.2.          Позов обґрунтовано тим, що, на думку позивача, вона не допускала порушення розпорядчих документів та норм законодавства, а при відбутті у відрядження не знала та не могла знати про те, що наказ про її відрядження не буде підписаний керівництвом. 
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 березня 2020 року позов задоволено повністю.
2.1.          Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України № 751 від 30 жовтня 2019 року.
2.2.          Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відсутність позивача на робочому місці обумовлена тим, що вона брала участь у заході, що було погоджено відповідно до листа від 01 липня 2019 року Департаменту міжнародного співробітництва та Європейської інтеграції № 20/20-1536. Також суд першої інстанції зауважив, що, можливо, в діях позивача наявні порушення пункту 1 розділу ІІІ «Порядок відрядження за кордон» Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 № 59, проте, це порушення відповідач самостійно не оцінював. 
3.          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
3.1.          Скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач здійснила виїзд за межі України за відсутності відповідного наказу про її відрядження, у зв`язку з чим була відсутня на службі з 8 по 12 липня 2019 року без поважних причин, що є прогулом. Тому спірне дисциплінарне стягнення застосоване до неї правомірно. Його накладенню передувала визначена законом процедура дисциплінарного провадження, яка здійснена відповідачем з дотримання приписів законодавства.
ІІІ. Касаційне оскарження
4.          Не погоджуючись з вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернулася з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати це рішення та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.
5.          Підставою звернення з касаційною скаргою позивач зазначила пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність  відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).
6.          Касаційна скарга обґрунтована тим, що, на думку позивача, суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду безпідставно під час ухвалення оскаржуваного судового рішення посилався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 804/4574/17, оскільки спірні правовідносини у цій справі є предметом регулювання Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Водночас, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Також позивач вказує, що за обставинами справи № 804/4574/17 особа, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, залишила місце проходження служби всупереч запереченню керівництва. Втім, у випадку позивача в цій справі заперечень чи вказівок проти її відрядження не було.
6.1.          Крім цього, позивач наголошує на відсутності з її боку вини у вчиненні спірного дисциплінарного проступку, що унеможливлює застосування до неї стягнення. Звертає увагу, що нею спільно з працівниками ДМСЄІ підготовано пакет документів (проект наказу про відрядження, доповідна про відрядження, план-завдання). З метою вирішення питання щодо правомірності відрядження до м. Бухарест вона напередодні запланованого вильоту особисто була на прийомі у заступника Міністра внутрішніх справ України, яка її запевнила у необхідності участі у Курсі та щодо того, що наказ буде підписано пізніше, що трапляється доволі часто. Позивач взяла участь у Курсі, однак після повернення дізналась про те, що наказ про її відрядження не було підписано Державним секретарем. За цих обставин вважає відсутність в її діях вини як ключового елементу дисциплінарного проступку та однієї з обов`язкових умов для накладення дисциплінарного стягнення.
6.2.          Також вважає, що спірний наказ прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення, та без належної оцінки усіх фактів, тому він є протиправним. Однак, суд апеляційної інстанції прийняв оскаржуване рішення без урахування вказаного, а також практики Європейського суду з прав людини, не застосував положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
7.          Міністерство внутрішніх справ України подало відзив на касаційну скаргу позивача, за змістом якого висловило незгоду з викладеними останньою в скарзі доводами та повідомило свою думку про правильність висновків суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
7.1.          Крім іншого, вказує, що ОСОБА_1 самостійно прийняла рішення про своє відрядження без погодження з керівництвом, що підтверджується її поясненнями та іншими доказами, наявними в матеріалах справи. Також зазначає про те, що ініціатором запрошення до участі у Курсі була ОСОБА_1 , тема, яка виносилась на розгляд семінару, опосередковано стосувалась функцій відомчої системи охорони здоров`я, у зв`язку з чим було прийнято рішення не надавати кандидатуру для участі в цьому Курсі, про що повідомлено ДМСЄІ 03 липня 2019 року. Оскільки ОСОБА_1 надала до посольства Румунії копію паспорта та замовила квиток на переліт, забронювала готель, тому з метою недопущення міжнародного конфлікту та продовження співпраці з представництвом НАТО в України 04 липня 2019 року позивачу надано доручення відкликати вказаного листа та підготувати новий про погодження її кандидатури  щодо участі в курсі, а також підготувати службове завдання та наказ на відрядження. Ці документи протягом 4-5 липня для затвердження Державним секретарем та погодження начальником УОЗР вона не надала. 08 липня 2019 року проекти вказаних документів повернуто із приймальні Державного секретаря як неоформлені належним чином. Наголошує, що позивач була обізнана та усвідомлювала відсутність у неї законних підстав на виїзд у відрядження, проте свідомо проігнорувала це та самовільно вибула за межі України, у зв`язку з чим була відсутня на робочому місці без поважних причин у період з 08 по 12 липня 2019 року, що є порушенням службової дисципліни, прогулом та згідно із пунктами 5,12 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» є дисциплінарним проступком.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
8.           ОСОБА_1 з 29 квітня 2016 року займає посаду заступника начальника Управління охорони здоров`я та реабілітації - начальника відділу організації медичної допомоги Міністерства внутрішніх справ.
9.          Наказом № 751 від 30 жовтня 2019 року Державного секретаря Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_2 . ОСОБА_1 притягнута до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 5, 12 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу».
10.          Підставою для видання зазначеного наказу визначено ту обставину, що в період з 08 по 12 липня 2019 року ОСОБА_1 , заступник начальника Управління охорони здоров`я та реабілітації - начальник відділу організації медичної допомоги МВС, безпідставно виїхала за межі України, що стало причиною відсутності її на службі протягом зазначеного періоду.
11.          Оскаржуваний наказ містить посилання на те, що, відповідно до пункту 1 розділу ІІІ «Порядок відрядження за кордон» Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 № 59, відрядження державного службовця за кордон здійснюється відповідно до наказу керівника державної служби після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат.
12.          Наказ МВС щодо відрядження ОСОБА_3 до м. Бухарест (Румунія) для участі в навчальному курсі «Захист від катастроф у контексті спільної політики безпеки та оборони» не видавався, в установленому порядку не оформлялися й інші необхідні для її відрядження документи. 
13.          Вважаючи наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності протиправним, а свої права порушеними, позивач звергнулася до суду з цим позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування          
14.          Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
16.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
17.          За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
18.          Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу».
19.          Відповідно до частини другої статті 1 цього Закону державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
20.          Пунктом 10 частини першої статті 2 Закону України «Про державну службу» встановлено, що службова дисципліна - це неухильне додержання Присяги державного службовця, сумлінне виконання службових обов`язків та правил внутрішнього службового розпорядку.
21.          Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
22.          Правила, що регулюють підпорядкування державного службовця та виконання наказу (розпорядження), доручення, передбачені статтею 9 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої, зокрема, державний службовець під час виконання посадових обов`язків діє у межах повноважень, визначених законом, і підпорядковується своєму безпосередньому керівнику або особі, яка виконує його обов`язки. Державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті. Наказ (розпорядження), доручення має містити конкретне завдання, інформацію про його предмет, мету, строк виконання та особу, відповідальну за виконання. Наказ (розпорядження) має бути письмовим, а доручення може бути письмовим або усним.
23.          Відповідно до пунктів 1, 4, 7 статті 47 Закону України «Про державну службу» правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу визначаються, зокрема, початок та кінець робочого часу державного службовця; порядок доведення до відома державного службовця нормативно-правових актів, наказів (розпоряджень) та доручень із службових питань; порядок повідомлення державним службовцем про його відсутність на службі.
24.          Правила внутрішнього службового розпорядку затверджуються загальними зборами (конференцією) державних службовців державного органу за поданням керівника державної служби і виборного органу первинної профспілкової організації (за наявності) на основі типових правил.
25.          Глава 1 розділу VIІІ Закону України «Про державну службу» визначає сутність службової дисципліни у державному органі. Так, відповідно до частини 1 статті 61 цього Закону службова дисципліна забезпечується, серед іншого, шляхом дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку.
26.          Згідно із частиною першою статті 64 вказаного Закону за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.
27.          Відповідно до частини першої статті 65 Закону України «Про державну службу» підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.
28.          Згідно із пунктами 5, 12 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу» дисциплінарними проступками є, зокрема, невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
29.          Державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення, або постановлення відповідної окремої ухвали суду (частина третя статті 65 Закону).
30.          Відповідно до статті 66 Закону України «Про державну службу» до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.
31.          Згідно із частиною третьою статті 66 Закону України «Про державну службу» у разі допущення державним службовцем дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 4, 5, 12 та 15 частини другої статті 65 цього Закону, суб`єктом призначення або керівником державної служби такому державному службовцю може бути оголошено догану.
32.          Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 68 Закону України «Про державну службу» дисциплінарні провадження ініціюються суб`єктом призначення. Дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», зауваження - суб`єктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - суб`єктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.
33.          Відповідно до частин дев`ятої - одинадцятої статті 69 Закону України «Про державну службу» дисциплінарна комісія розглядає дисциплінарну справу державного службовця, сформовану в установленому цим Законом порядку. Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення. Суб`єкт призначення протягом 10 календарних днів зобов`язаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.
34.          Частинами сьомою - дев`ятою статті 71 Закону України «Про державну службу» передбачено, що особи, які проводять службове розслідування, мають право одержувати пояснення від державного службовця, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб щодо обставин справи; одержувати у підрозділах державного органу чи за запитом в інших органах необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів справи; одержувати консультації відповідних спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.
35.          Державний службовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:
1) надавати пояснення, а також відповідні документи та матеріали щодо обставин, які досліджуються;
2) порушувати клопотання про одержання і залучення до матеріалів нових документів, одержання додаткових пояснень осіб, які причетні до справи;
3) бути присутнім під час виконання відповідних заходів;
4) подавати в установленому порядку скарги на дії осіб, які проводять службове розслідування.
36.          За результатами службового розслідування складається висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності.
37.          Відповідно до статті 73 Закону України «Про державну службу» дисциплінарною комісією формується дисциплінарна справа. Дисциплінарна справа повинна містити: 1) дату і місце її формування; 2) підстави для відкриття дисциплінарного провадження; 3) характеристику державного службовця, складену його безпосереднім керівником, та інші відомості, що характеризують державного службовця; 4) відомості щодо наявності чи відсутності дисциплінарних стягнень; 5) інформаційну довідку з викладенням обставин щодо вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку; 6) пояснення державного службовця щодо обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 7) пояснення безпосереднього керівника державного службовця з приводу обставин, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 8) пояснення інших осіб, яким відомі обставини, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження; 9) належним чином завірені копії документів і матеріалів, що підтверджують та/або спростовують факт вчинення дисциплінарного проступку; 10) відомості про причини і умови, що призвели до вчинення проступку, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, на підставі яких з державного службовця знімають звинувачення; 11) висновок за результатами службового розслідування (у разі його проведення); 12) висновок про наявність чи відсутність у діях державного службовця дисциплінарного проступку та підстав для його притягнення до дисциплінарної відповідальності; 13) опис матеріалів, які містяться в дисциплінарній справі.
38.           Результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиції Комісії, подання дисциплінарної комісії у державному органі, які мають рекомендаційний характер для суб`єкта призначення.
39.          Відповідно до статті 74 цього Закону дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню тяжкості вчиненого проступку та вини державного службовця. Під час визначення виду стягнення необхідно враховувати характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, результати оцінювання службової діяльності державного службовця, наявність заохочень, стягнень та його ставлення до служби.
40.          Дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки у разі встановлення факту вчинення дисциплінарного проступку та вини державного службовця. Вчинення державним службовцем діянь у стані крайньої потреби або необхідної оборони виключають можливість застосування дисциплінарного стягнення.
41.          За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення.
42.          Дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні.
43.          Дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення.
VI. Позиція Верховного Суду
44.          Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
45.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
46.          Підставою звернення з касаційною скаргою позивачем зазначено пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України. (якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність  відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні).
47.          Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв?язку з прийняттям відповідачем наказу № 751 від 30 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктами 5, 12 частини другої статті 65 Закону України «Про державну службу».
48.          За твердженням позивача цей наказ є протиправним та підлягає скасуванню судом, оскільки прийнятий відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а також за відсутності у її діях вини у вчиненні дисциплінарного проступку Позивач вважає, що дисциплінарне провадження порушено стосовно неї з особистих мотивів, які не мають відношення до її професійної діяльності.  
49.          Переглядаючи судове рішення суду апеляційної інстанції та вирішуючи питання щодо правильності застосування цим судом норм чинного законодавства, Верховний Суд виходить з такого. 
50.          Предметом судового контролю в ці й справі є наказ відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, який належить оцінити на предмет його відповідності вимогам частини другої статті 2 КАС України, а саме:  чи прийнятий він 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
51.          Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
52.          Указана норма основного закону означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
53.          «На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
54.          «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень,не перевищуючи їх.
55.          «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
56.           Суди попередніх інстанцій встановили, що 26 червня 2019 року до Міністерства внутрішніх справ України надійшов лист №827035 з Посольства Румунії в Україні. В цьому листі повідомлено про проведення заходу «Disaster Relief in CSDP context» («Захист від катастроф у контексті Спільної політики безпеки та оборони»), організованого під егідою Європейського безпекового та оборонного коледжу, який відбудеться у місті Бухарест, Румунія, у період з 08 по 12 липня 2019 року. Також в листі висловлено прохання щодо визначення експерта у сфері ліквідації медико-санітарних наслідків надзвичайних ситуацій, який вільно володіє англійською мовою, для участі у вказаному курсі.
57.          01 липня 2019 року Департаментом міжнародного співробітництва та Європейської інтеграції до Посольства Румунії в Україні направлено лист №20/20-1536, за змістом якого повідомлено про участь позивача у зазначеному заході.
58.          Суд першої інстанції встановив, що позивач протягом 8-12 липня 2019 року перебувала у місті Будапешт, брала участі у вказаному заході та отримала відповідний сертифікат.
59.          Водночас, суди встановили, що відповідний наказ про її відрядження та інші необхідні для цього документи в установленому законом порядку не видавалися.
60.          Державний службовець Департаменту повідомляє свого безпосереднього керівника та керівника Департаменту про відсутність на робочому місці в письмовій формі, засобами електронного чи телефонного зв`язку або іншим доступним способом. У разі недотримання державним службовцем Департаменту цих вимог складається акт про відсутність державного службовця на робочому місці. У разі ненадання державним службовцем Департаменту доказів поважності причини своєї відсутності на роботі він повинен подати письмові пояснення на ім`я керівника Департаменту щодо причин своєї відсутності (розділ IV Правил).
61.          Нормативно-правові акти, накази, доручення, розпорядження зі службових питань доводяться до відома державних службовців Департаменту шляхом ознайомлення в паперовій або електронній формі з підтвердженням такого ознайомлення. Підтвердженням може слугувати підпис державного службовця (у тому числі як відповідального виконавця) на документі, у журналі реєстрації документів або відповідний електронний цифровий підпис, який підтверджує ознайомлення з певним службовим документом в електронній формі (розділ VI Правил).
62.          Відповідно до частин першої, другої статті 42 Закону України «Про державну службу» державний службовець може бути направлений у службове відрядження для виконання своїх посадових обов`язків поза межами постійного місця служби, у тому числі на роботу до секретаріатів міжнародних організацій, представництв міжнародних організацій в інших країнах або органів влади іноземних держав у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Керівник державної служби визначає місце, строк відрядження, режим роботи у період відрядження та завдання до виконання.
63.          Згідно з пунктом 1 розділу І наказу Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
64.          Направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником (направлення у відрядження державного службовця здійснюється керівником державної служби) і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування підприємства, куди відряджений працівник строку й мети відрядження.
65.          Строк відрядження визначається керівником або його заступником (строк відрядження державного службовця визначається керівником державної служби), але не може перевищувати 30 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2011 року №98.
66.          Враховуючи означені правові приписи Верховний Суд зазначає, що встановленою законом підставою для від`їзду державного службовця у відрядження є насамперед відповідний наказ, доведений до відома такого державного службовця з підтвердженням такого ознайомлення. За відсутності такого наказу право/обов`язок на відрядження у державного службовця не настає та його відсутність на службі за таких обставин не може вважатись поважною.
67.          Закон України «Про державну службу» визначає прогул державного службовця як відсутність на службі протягом усього робочого дня або більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин (пункт 12 частини другої статті 65 Закону).
68.          Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією органу державної влади, органу місцевого самоврядування, державного підприємства, установи чи організації, де він відповідно до службових обов`язків повинен виконувати доручену йому роботу.
69.          За цих обставин Верховний Суд констатує правильність висновку суду апеляційної інстанції про те, що у спірних правовідносинах підтверджено вчинення позивачем прогулу в період з 08 по 12 червня 2019 року без поважних причин, що є підставою для її притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення спірного дисциплінарного стягнення.
70.          Аналізуючи положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, Верховний Суд вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про правомірність спірного наказу та відсутність підстав для його скасування судом, а також прийняття такого наказу з дотриманням відповідної процедури щодо здійснення дисциплінарного провадження та оформлення її результатів, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення цього позову.
71.          Отже, доводи касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не спростовують висновки суду апеляційної інстанції та не приймаються Судом як належні.
72.          Надаючи оцінку обґрунтуванню касаційної скарги про необхідність  відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (постанова Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 804/4574/17) та дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.
73.          Звертаючись до суду з цією касаційною скаргою, позивач вказує, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду безпідставно під час ухвалення оскаржуваного судового рішення посилався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 804/4574/17, оскільки спірні правовідносини у цій справі є предметом регулювання Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Водночас, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про державну службу». Позивач вказує, що за обставинами справи № 804/4574/17 особа, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, залишила місце проходження служби всупереч запереченню керівництва. Втім, у випадку позивача в цій справі заперечень чи вказівок проти її відрядження не було.
74.          Втім, Верховний Суд акцентує увагу на тому, що в спірних правовідносинах  обставиною, яка має вирішальне значення для надання оцінки правомірності наказу відповідача № 751, є відсутність відповідного наказу про направлення позивача у відрядження. При цьому обставини наявності чи відсутності заперечень щодо такого відрядження не можуть свідчити про законність або протиправність дій працівника, який самовільно, без існування відповідного наказу вибув у відрядження. Так само не має значення для цього спору факт підготування відповідних супровідних документів до наказу про відрядження позивача, листи-погодження чи підтвердження участі позивача в означеному заході, оскільки вони не є самостійною підставою для вибуття працівника у службове відрядження.  
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги.
75.          Отже, доводи касаційної скарги, які були підставою відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду.
76.          За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір відповідно до норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, у судовому рішенні повно і всебічно з?ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
77.          Крім цього, у контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
78.          Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, оскільки за правилами Кодексу адміністративного судочинства України об?єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
79.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
80.          За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
81.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VIІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року залишити без задоволення.
2.          Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                  О. А. Губська

Судді                                                                                                               М.В. Білак   
                                                                                        
                                                                                                                             О.В. Калашнікова