ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«19» лютого 2021 року
м. Харків
справа № 635/8131/18
провадження № 22ц/818/799/21
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Маміної О.В., Хорошевського О.М.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року в складі судді Назаренко О.В.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 11 грудня 2015 року близько 15-40 годин відповідач ОСОБА_2 керував автомобілем «MAZDA 3», державний номерний знак НОМЕР_1 та під час руху на перехресті проспекта Л. Ландау та вулиці Киргизька у м. Харкові змінив напрямок свого руху і, виконуючи маневр повороту наліво, рухаючись на зелене світло світлофора, грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з належним йому автомобілем «CHEVROLET LACCETTI», державний номерний знак НОМЕР_2 .

У результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди були потерпілі з тілесними ушкодженнями, в зв`язку з чим за фактом скоєння відповідачем кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України відкрито кримінальне провадження. Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено відповідне покарання.

Вказав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його автомобіль пошкоджено та завдано йому матеріальних збитків на суму 102 763,86 грн, що підтверджується висновком проведеної в межах кримінального провадження експертизи.

Крім того, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях у зв`язку з пошкодженням його майна і умисною відмовою відповідача від відшкодування матеріальної шкоди. 

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 102 763,86 грн у якості відшкодування матеріальних збитків на 50 000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року, у якому ухвалами Харківського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року та 11 листопада 2020 року виправлено описки, позов ОСОБА_1 – задоволено частково, стягнуто з  ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 102 763,86 грн та моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн, в задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат 3142,05 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини справи, не врахував, що його цивільно-правова відповідальність на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, тому належним відповідачем у справі має також бути Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування». Однак, страхова компанія залучена до участі у справі як третя особа. Позивач не вказав розмір шкоди, який необхідно стягнути з нього, а який – зі страхової компанії. Доказів на підтвердження розміру моральної шкоди не надано. Вказав, що страхова компанія також має нести відповідальність у частині спричинення моральної шкоди. 

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як винна у дорожньо-транспортній пригоді особа має відшкодувати шкоду, спричинену пошкодженням автомобіля позивача, а також завдану йому моральну шкоду.

Проте, з таким висновком суду повністю погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 грудня 2015 року близько 15-40 годин ОСОБА_2 керував автомобілем «MAZDA 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , та під час руху на перехресті проспекту Льва Ландау та вулиці Киргизька у м. Харкові змінив напрямок свого руху і, виконуючи маневр повороту ліворуч, рухаючись на зелене світло світлофора, грубо порушив вимоги пунктів 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем «CHEVROLET LACCETTI», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 .

Власником автомобіля «CHEVROLET LACCETTI», державний номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а. с. 18).

Право власності на автомобіль «MAZDA 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області від 28 лютого 2018 року №31/20-918 (а. с. 16-17).

З висновку судової автотоварознавчої експертизи № 573 від 23 травня 2016 року вбачається, що величина матеріальних збитків, завданих власнику автомобіля «CHEVROLET LACCETTI», державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті дорожньо-транспортної пригоди 11 грудня 2015 року, становить 102 763,86 грн. Ринкова вартість автомобіля на момент дорожньо-транспортної пригоди 11 грудня 2015 року становить 228 822,58 грн (а. с. 109-128).

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною 1  статті 286 КК України, та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 ( один) рік; відповідно до статті 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 1 (один) рік, якщо засуджений протягом встановленого судом строку з випробуванням не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені частиною 1 статті 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; та за частиною 2 статті 76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_2 покладено на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання обвинуваченого; звільнено на підставі пункту «Є» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році»  ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання; стягнуто з ОСОБА_2 судові витрати за проведення судової експертизи на користь держави у розмірі 1055,52 грн (а. с. 10-13).
Як вбачається з копії поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/7075715 від 06 січня 2015 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 під час керування транспортним засобом «MAZDA 3», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску, застрахована у Приватному акціонерному товаристві «СК «АХА Страхування» з 11 січня 2015 року по 01 січня 2016 року. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну - 50 000,00 грн, франшиза 500,00 грн (а. с. 63).

Відповідно до частин першої, другої  статті 22 ЦК України  особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Частиною першої статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою, другою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування – це вид цивільно – правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

Відповідно до статті 9  Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000, 00 грн. на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо – транспортної пригоди майну третьої особи.

За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.
Закон України «Про обов`язкове  страхування цивільно - правової  відповідальності  власників  наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема, з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку.

Так, підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі настання дорожньо – транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо – транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової  відповідальності власників  наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження № 61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа № 759/9261/15-ц, провадження № 61-15093св18.
Обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди. 

Матеріали справи свідчать про те, що зобов`язаною особою щодо відшкодування збитків, заподіяних ОСОБА_2 у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є його страховик – Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія АХА Страхування».

Отже, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку застрахована, позивач мав звернутись до страхової компанії з вимогою про виплату страхового відшкодування за полісом.

Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивачем отримано відмову страхової компанії у здійсненні відшкодування; що у страхової компанії не виникло обов`язку з виплати такого відшкодування, тобто щодо неможливості одержати відшкодування від страховика.

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що під час її розгляду судом першої інстанції були відомі обставини щодо того, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, оскільки до матеріалів справи залучено копію полісу №АІ/7075715 від 06 січня 2015 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну – 50 000,00 грн, розмір франшизи – 500,00 грн.

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія АХА Страхування» залучено до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача, а не як відповідач, що свідчить про те, що їм відомо про обставини дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Маючи відомості щодо укладення відповідачем договору страхування, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо стягнення завданої під час дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в повному обсязі безпосередньо з ОСОБА_2 , оскільки обсяг його відповідальності обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія АХА Страхування» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/7075715 від 06 січня 2015 року зі строком дії до 01 січня 2016 року, який до участі у справі як співвідповідач не залучений, та позивач не отримував відмови від страховика у виплаті страхового відшкодування, передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог в повному обсязі відсутні, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика відповідача.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи.

Таким чином, рішення суду у частині задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 102 763,86 грн підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_1 в задоволенні позову в цій частині, у зв`язку з тим, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем не є абсолютним.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди судова колегія виходить з наступного.

Згідно з частиною першою  статті 1167 Цивільного кодексу України  моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
 
Чинне законодавство не містить методики чи способів  обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазнав душевних страждань у зв`язку з пошкодженням свого майна, вимушений був докладати додаткові зусилля для організації життя у зв`язку з пошкодженням автомобіля. 

Виходячи з того, що моральна шкода позивачу завдана лише у зв`язку з пошкодженням його майна, адже він не знаходився у автомобілі під час дорожньо-транспортної пригоди та не зазнав ушкоджень здоров`я, судова колегія вважає, що з урахуванням характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань та їх негативних наслідків, керуючись засадами розумності, виваженості і справедливості, відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн є належним способом відновлення його прав.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо того, що його страхова компанія також має нести відповідальність у частині спричинення позивачу моральної шкоди, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З наведеної норми випливає, що відшкодування моральної шкоди страховиком відбувається лише за умови ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілого, який заявляє таку вимогу. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
У разі відсутності доказів спричинення матеріальної шкоди здоров`ю, моральну шкоду має відшкодовувати винна особа.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 442/3106/14-ц (61-18785св18), Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2019 року у справі № 548/1027/16-ц, провадження № 61-33573св18.

Отже, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»  не встановлено обов`язку страховика відшкодувати моральну шкоду у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу та за відсутності факту ушкодження здоров`я позивача.

Оскільки шкода здоров`ю ОСОБА_1 спричинена не була, це виключає можливість відшкодування йому моральної шкоди страховиком відповідача. 

Виходячи з вищевикладеного, рішення суду у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 102 763,86 грн підлягає скасуванню, в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - зміні зі зменшенням суми стягнення з 25 000,00 грн до 5000,00 грн.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 102 763,86 грн відмовлено, судовий збір за подачу позову в цій частині відноситься за його рахунок, а за подачу апеляційної скарги в цій частині вимог підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_2 у розмірі 1541,46 грн (1027,64 грн*150% = 1541,46 грн). 
Позовні вимоги ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, на 10 % (5000,00 грн*100%/50 000,00 грн), у зв`язку з чим з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу позову в цій частині у розмірі 70,48 грн (704,80 грн*10%).
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в цій частині також задоволено частково, на 90% (100% - 10%), відповідно з ОСОБА_1 на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в частині вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 951,48 грн (704,8 грн*150% = 1057,20 грн; 1057,20 грн *90% = 951,48 грн). 
Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2510,56 грн (1541,46 + 951,48 - 70,48 = 2422,46 грн).
Додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 вересня 2020 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат 3142,05 грн, учасниками справи не оскаржувалось, проте втрачає свою силу у зв`язку зі скасуванням та зміною рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року, оскільки воно є його невід`ємною частиною.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2020 року – змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 102 763,86 грн та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення матеріальної шкоди – відмовити.
Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  моральної шкоди з 25 000,00 грн до 5000,00 грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2422,46 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.В. Маміна

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 19 лютого 2021 року.