ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 823/159/16
адміністративне провадження № К/9901/20174/18, К/9901/20175/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е.,  Шевцової Н.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, провадження у якій відкрито за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року (головуючий суддя – Гаврилюк В.О., судді – Рідзель О.А., Тимошенко В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року (головуючий суддя – Костюк Л.О., судді – Бужак Н.П., Троян Н.М.) у справі №823/159/16, -
у с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди, та просив:
- визнати бездіяльність Міністерства юстиції України по виконанню остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 у справі Штабовенко та інші проти України (заява № 22722/07 та 99 інших заяв), до якої приєднано справу за моєю заявою № 61576/09 від 16.11.2009 «Бардась А.М. проти України» в частині моєї заяви до ЄСПЛ неправомірною;
- зобов`язати Міністерство юстиції України підготувати та внести Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді виплати позивачу оціночної вартості належного житла (відповідно до подання Соснівського ВДВС Черкаського міського управління юстиції від 18.04.2014 № 13609) через прийняття окремого урядового рішення, відповідно до порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справи проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 № 408 (відповідно до вимог підпункту 8 пункту 2);
- стягнути з відповідача 1 466 489, 00 грн матеріальної шкоди на користь позивача;
- стягнути з відповідача 50 000, 00 грн моральної шкоди на користь позивача.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач всупереч вимогам рішення Європейського суду з прав людини у справі «Штабовенко та інші проти України» (заява № 22722/07 та 99 інших заяв), до якої приєднано заяву ОСОБА_1 №61576/09 від 16.11.2009, а також положенням основних нормативно-правових актів, які регламентують порядок виконання рішень ЄСПЛ, проявив неправомірну бездіяльність, до теперішнього часу не вживає відповідних та достатніх заходів, направлених на виконання вказаного рішення, наслідком чого є тривале (більше 10 років) невиконання рішення військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 31.08.2005 та неповне виконання рішення ЄПСЛ (більше трьох років). Позивач вказав на те, що факти протиправної бездіяльності відповідача нанесли позивачу та його родині матеріальну і моральну шкоду, розміри якої становлять, відповідно, 1466489,00 грн (ринкова вартість об`єкта нерухомості, розміром житлової площі не менше 34 кв.м. та витрати по юридичному оформленню вказаної нерухомості) та 50000 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо нездійснення належного контролю за виконанням остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 у справі «Штабовенко та інші проти України» (заява № 22722/07 та 99 інших заяв), в частині заяви ОСОБА_1 № 61576/09 від 16.11.2009.
Стягнено з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, ідентифікаційний код 00015622) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області 23.12.1995) моральну шкоду в розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн.
В задоволенні решти позову відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року, у задоволеній частині позовних вимог, скасовано та в цій частині прийнято нову   постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року залишено без змін.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав касаційну скаргу, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати судові рішення обох інстанцій та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного адімінстративного суду від 27 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Міністерства юстиції України залишено без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року - без змін.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суди виходили з того, що виконання рішення військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 31.05.2005 відповідно до Закону України “Про виконавче провадження” покладено на державну виконавчу службу і державні виконавці вживали необхідних заходів щодо його виконання, в тому числі відповідно до вимог Закону України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень” зверталися до суду із заявами про зміну способу і порядку виконання рішення, проте вказані заяви залишені без задоволення, а рішення від 31.05.2005 залишилося невиконаним. Оскільки відповідачем в даному випадку не здійснено всіх необхідних передбачених чинним законодавством заходів щодо виконання остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 у справі “Штабовенко та інші проти України” в частині заяви ОСОБА_1 №61576/09 від 16.11.2009, суди погодились з позицією позивача щодо наявності протиправної бездіяльності, однак така бездіяльність проявилася у нездійсненні відповідачем належного контролю за виконанням вказаного рішення, у зв`язку з чим позовну вимогу щодо визнання неправомірною бездіяльності задоволено частково.
Вирішуючи позовну вимогу щодо зобов`язання Міністерства юстиції України підготувати та внести Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді виплати позивачу оціночної вартості належного житла суди вказали, що для спрямування бюджетних коштів для здійснення витрат, пов`язаних із здійсненням додаткових заходів індивідуального характеру необхідно, щоб такі заходи були прямо передбачені в рішенні закордонного юрисдикційного органу з визначенням конкретної суми та виду валюти. Оскільки позивач просив зобов`язати Міністерство юстиції України підготувати та внести Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді виплати позивачу оціночної вартості належного житла відповідно до подання Соснівського ВДВС Черкаського міського управління юстиції від 18.04.2014 № 13609, а не відповідно до рішення Європейського суду з прав людини, суди відмовили в задоволенні вказаної вимоги.
Також суди визнали безпідставними позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 1466489,00 грн матеріальної та 50000,00 грн моральної шкоди на користь позивача та вказали, що на виконанні перебувало рішення зобов`язального характеру, а в рішенні від 25.04.2013 Європейський суд з прав людини постановив, серед іншого, виконати рішення національного суду.   При цьому суди також врахували, що під час виконання вказаних рішень державні виконавці зверталися до суду із заявами про зміну способу і порядку виконання рішення, проте вказані заяви залишені без задоволення.    
При цьому суди, зважаючи на позицію сторін, враховуючи практику Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах “Юрій Миколайович Іванов проти України” (заява №40450/04), “Харук та інші проти України” (заява № 703/05 та 115 інших заяв)) та наявність протиправної бездіяльності відповідача, що проявилася у нездійсненні належного контролю за виконанням остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013, вирішили, що вказана бездіяльність є достатньою підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди, розмір якої, виходячи з принципу справедливості, становить 25000 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)
15 травня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, в якій позивач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що рішення національного суду щодо відновлення його житлових прав залишається невиконаним, тоді як відповідальність за координацію виконання рішення ЄСПЛ покладено на Міністерство юстиції України. Зазначає, що відповідачем не було надано жодного доказу, що він координує процес виконання рішення та вживає необхідні та достатні для цього заходи. Позивач вказує, що до еквіваленту вартості належного житла необхідно додати мінімальні грошові витрати при нотаріальному оформленні його купівлі, що складають 28989грн. вважає, що розмір заподіяної йому відповідачем моральної шкоди складає 50000грн, що не враховано судами попередніх інстанцій.
22 травня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Міністерства юстиції України на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, в якій відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції не надав юридичної оцінки всім доказам у справі та не навів мотивів неврахування певних доказів. Вважає, що суди попередніх інстанцій невірно визначили розмір присудженої позивачу моральної шкоди та не врахували причинного зв`язку між шкодою та протиправністю діянь відповідача. Зазначає, що відповідачем було виплачено позивачу як суму справедливої сатисфакції у розмірі 31585,14грн, так і пеню у сумі 242,20грн. Вважає, що  Урядовий уповноважений у межах компетенції та строку виконав усі необхідні дії для забезпечення виконання рішення ЄСПЛ щодо позивача. 
Позивачем до Суду надано відзив на касаційну скаргу Міністерства юстиції України, в якому він посилається на безпідставність викладених в ній доводів. Позивач просив відмовити в задоволенні касаційної скарги Міністерства юстиції України з підстав її необґрунтованості.
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2021 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що   31 серпня 2005 року військовий місцевий суд Черкаського гарнізону прийняв рішення, яким задовольнив скаргу ОСОБА_1 , визнав бездіяльність командира військової частини НОМЕР_2 щодо відселення позивача з закритого військового містечка неправомірною та зобов`язав командира військової частини НОМЕР_2 забезпечити відселення ОСОБА_1 з закритого військового містечка військової частини НОМЕР_2 з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення в м. Черкаси.
03.10.2005 на виконання вказаного рішення виданий виконавчий лист, який перебував на виконанні Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції. Постановою державного виконавця від 28.05.2010 виконавче провадження було закінчене, оскільки виконання рішення без участі боржника неможливо, а державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених статтями 76, 87, 88 Закону України “Про виконавче провадження”.
25 квітня 2013 року Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення у справі “Штабовенко та інші проти України” (заява № 22722/07 та 99 інших заяв), до якої приєднано заяву ОСОБА_1 №61576/09 від 16.11.2009 (Додаток 4), в якому постановив, що було порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Суд також постановив, що держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 4, та 1500 (одна тисяча п`ятсот) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 5, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.
23.05.2013 державним виконавцем Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції прийнята постанова про відновлення виконавчого провадження щодо виконання рішення військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 31.05.2005.
Крім того, 24.05.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі “Штабовенко та інші проти України” в частині виконання рішення за скаргою ОСОБА_1 .
Як свідчать матеріали справи, ні рішення військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 31.05.2005 щодо відселення позивача з закритого військового містечка, ні рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 щодо виконання рішення національного суду станом на 17.03.2016 не виконані.
ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.97 (далі – Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 13 Конвенції передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.97 (далі – Протокол) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України, регулює Закон України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23 лютого 2006 року №3477-IV (далі – Закон №3477-IV).
Відповідно до статті 1 Закону №3477-IV у ньому терміни вживаються в такому значенні:
- Рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України;
- виконання Рішення - а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру;
- Орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.
Функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень покладено на Міністерство юстиції України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року №784 “Про заходи щодо реалізації Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” (далі – Постанова № 784).
Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва: а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів; б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва. Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті “б” цієї частини, відкриває виконавче провадження.
Згідно зі статтею 10 Закону №3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.
Частина 2 статті 11 Закону №3477-IV передбачає, що контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва, а згідно частини 3 вказаної статті Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.
Відповідно до пункту 1 Постанови №784 урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини є посадовою особою, на яку покладено повноваження щодо забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини (далі - Суд) під час розгляду справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду.
Основними завданнями уповноваженої особи відповідно до пункту 4 Постанови №784 зокрема, є: координація роботи, пов`язаної з підготовкою матеріалів для розгляду справ у Суді та виконанням його рішень, співпраця з цією метою з іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями; інформування Комітету міністрів Ради Європи в установленому ним порядку про хід виконання Україною рішень Суду у справах, в яких Україна є стороною; організація роботи із створення необхідних умов для проведення Судом розслідування у справі про порушення Конвенції та вжиття заходів відповідно до Регламенту Суду.
Пунктом 5 Постанови №784 передбачено, зокрема, що уповноважена особа відповідно до покладених на неї завдань: вивчає факти та обставини справи про порушення Конвенції відповідно до запитів Суду; надсилає до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій запити стосовно надання матеріалів та інформації у справах про порушення Конвенції, координує роботу з підготовки пропозицій з організаційно-правових, процедурних та інших питань, пов`язаних із забезпеченням представництва України в Суді та виконанням його рішень; визначає порядок вжиття заходів відповідно до Регламенту Суду; координує виконання рішень Суду, які є тлумаченням норм Конвенції та її невід`ємною частиною, містять норми права та підлягають застосуванню в порядку виконання міжнародних договорів; вживає на будь-якій стадії розгляду справи Судом заходів для відновлення прав заявника, включаючи звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, якщо у справі вбачається порушення Конвенції; вживає необхідних заходів щодо залучення в установленому порядку представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, а також юридичних радників, примирювачів, фахівців, експертів, у тому числі іноземних, для забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.
Відповідно до пункту 1 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 №408 (далі – Порядок №408) цей Порядок визначає механізм використання коштів, передбачених Мін`юсту у державному бюджеті за програмою “Платежі на виконання рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України”. Відповідальним виконавцем зазначеної програми є Мін`юст.
Підпункт 8 пункту 2 Порядку №408 передбачає, що бюджетні кошти спрямовуються на витрати, пов`язані із здійсненням додаткових заходів індивідуального характеру на виконання рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі виконання рішень національних судів, невиконання яких стало підставою для звернення до Європейського суду з прав людини, та витрати, пов`язані із здійсненням заходів загального характеру на виконання рішень Європейського суду з прав людини.
Згідно пункту 3 Порядку №408 підставою для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, є, зокрема, рішення закордонного юрисдикційного органу, а відповідно до пункту 4 вказаного Порядку №408 суми платежів та вид валюти визначаються відповідно до рішення закордонного юрисдикційного органу.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до   Кодексу адміністративного судочинства   (далі -КАС України), внесені   Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим   Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права – на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).
Наведені положення нормативно-правових актів передбачають цілу низку заходів, які мають бути здійснені органом представництва, тобто Міністерством юстиції України через урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо виконання та контролю за виконанням остаточного рішення Європейського суду з прав людини.
Так, суди встановили, що остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 щодо заяви позивача виконано відповідачем в частині присудження справедливої сатисфакції, що також підтверджено і позивачем в поданій ним касаційній скарзі.
Проте, Суд зауважує, що виконання остаточного рішення ЄСПЛ передбачає як виплату Стягувачеві відшкодування, так і вжиття додаткових заходів індивідуального характеру.
Оскільки функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень, покладено на Міністерство юстиції України, то саме вказаний орган повинен здійснювати король та координацію процесу виконання Рішень Європейського суду з прав людини.
Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішення національного суду від 31.05.2005 на час звернення позивача до суду з цим позовом залишилося невиконаним.
Суд враховує практику Європейського суду з прав людини з даного приводу, який в рішенні від 15.10.2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, взагалі не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем в даному випадку не здійснено всіх необхідних передбачених чинним законодавством заходів щодо виконання остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 у справі “Штабовенко та інші проти України” в частині заяви ОСОБА_1 №61576/09 від 16.11.2009 та погоджується з позицією позивача щодо наявності протиправної бездіяльності, однак, як правомірно зауважено судами попередніх інстанцій, така бездіяльність проявилася у нездійсненні відповідачем належного контролю за виконанням вказаного рішення. 
Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання Міністерства юстиції України підготувати та внести Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді виплати позивачу оціночної вартості належного житла (відповідно до подання Соснівського ВДВС Черкаського міського управління юстиції від 18.04.2014 № 13609) через прийняття окремого урядового рішення, відповідно до порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення платежів, пов`язаних з виконанням рішень закордонних юрисдикційних органів, прийнятих за наслідками розгляду справи проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 №408 (відповідно до вимог підпункту 8 пункту 2), Суд   також вважає правомірними та обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій.
Судами вірно вказано на те, що для спрямування бюджетних коштів для здійснення витрат, пов`язаних із здійсненням додаткових заходів індивідуального характеру необхідно, щоб такі заходи були прямо передбачені в рішенні закордонного юрисдикційного органу з визначенням конкретної суми та виду валюти.
Стосовно вирішення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1466489,00 грн матеріальної та 50000,00 грн моральної шкоди на користь позивача, судами обґрунтовано враховано, що наявність подання державного виконавця про зміну способу і порядку виконання судового рішення шляхом стягнення на користь позивача середньої вартості належного житлового приміщення в даному випадку не може бути підставою для відшкодування матеріальної шкоди Міністерством юстиції України. 
Водночас, враховуючи те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням також принципу розумності і справедливості, суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновків про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 25000 грн, зважаючи на встановлення в судовому порядку обставин нездійсненні останнім належного контролю за виконанням остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 25.04.2013 в частині, що стосується позивача.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено. 
Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій – без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі № 823/159/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська   Н.В. Шевцова