КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 368/519/18                                                                     Головуючий у суді І інстанції Закаблук О.В.
Провадження № 22-ц/824/755/2021                                             Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
3 березня 2021 року                                                                    м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2018 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 22 січня 2014 року між нею та ОСОБА_1 було укладено договір позики, оформлений видачею позичальником розписки на суму 80 000 грн. В подальшому сума позики збільшувалась, у зв`язку з чим було складено наступні розписки: від 30 січня 2014 року на суму 40 000 грн; від 16 лютого 2014 року на суму 160 000 грн; від 25 лютого 2014 року на суму 30 000 грн; від 1 березня 2014 року на суму 55 000 грн; від 1 вересня 2014 року на суму 60 000 грн; від 18 грудня 2014 року на суму 60 000 грн; від 1 березня 2015 року на суму 74 000 грн; від 12 березня 2015 року на суму 74 000 грн.
За домовленістю сторін розмір процентів за користування грошовими коштами становив 4,74 % на місяць від суми позики. Однак, відповідач не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка станом на 7 травня 2016 року становила суму 797 000 грн - основного боргу, 330 100 грн - боргу зі сплати процентів, а загалом сума заборгованості становила 1 127 100 грн, що підтверджується розпискою боржника від 7 травня 2016 року.
Починаючи із 7 травня 2016 року сторони договору позики змінили розмір процентів за користування позичальником грошовими коштами позикодавця, а саме встановлено процентну ставку на рівні 3 % від суми залишку заборгованості за договором позики. Залишком заборгованості, станом на 7 травня 2016 року сторони визначили суму 1 127 100 грн, а нарахування відсотків передбачили в сумі 33 810 грн щомісяця. Встановлений порядок сплати процентів визначає їх погашення не пізніше 30 числа кожного місяця до повного погашення заборгованості позичальником, що підтверджується розпискою від 7 травня 2016 року. За змістом даної розписки, ОСОБА_1 визнає факт отримання суми позики в розмірі 797 000 грн та прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати основної суми боргу у зазначеному розмірі, а також з оплати процентів за користування позикою в розмірі 330 100 грн. Утім, порушення позичальником договірних зобов`язань продовжується й досі.
У розписках відповідача від 3 листопада 2016 року та 29 листопада 2016 року відповідач визнавала обставини стосовно невиконання нею обов`язку щодо сплати процентів за ставкою, передбаченою у розписці від 7 травня 2016 року, тобто 3 % на місяць. В подальшому, за домовленістю з позичальником, був визначений кінцевий термін повернення основної суми боргу, зокрема, згідно розписки відповідача від 6 грудня 2016 року кінцевою датою повернення суми боргу в розмірі 1 127 100 грн було 30 квітня 2017 року. Проте, сума боргу повернута позивачу не була, а наявність у неї оригіналів розписок про отримання відповідачем суми позики є свідченням прострочення боржника. З метою вирішення питання про досудовий порядок повернення суми позики позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення заборгованості, яка залишена останньою без належного реагування.
Позивач вказувала, що відповідно до боргової розписки від 7 травня 2016 року, яка містить істотні умови договору позики і була написана власноручно відповідачем на підтвердження взятих на себе зобов`язань, остання повинна була сплатити їй винагороду в загальному розмірі 1 014 300 грн, з яких фактично повернуто було тільки 543 810 грн. Таким чином, станом на 25 жовтня 2018 року заборгованість відповідача зі сплати винагороди за користування грошовими коштами позивача становить 470 490 грн. Оскільки відносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, то відповідач також має сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, розмір яких за розрахунками позивача складає 628 279,73 грнта 111 111 грн відповідно.
Посилаючись на викладене та з урахуванням збільшених (уточнених) позовних вимог,  ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі: 1 127 100 грн - суми основної заборгованості, 111 111 грн - 3 % річних, 628 279,73 грн - інфляційних втрат, 470 490 грн - розміру щомісячної винагороди за користування грошовими коштами, а також судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21 червня 2019 року уточнений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 2 336 980,73 грн заборгованості за договором позики, з яких: 1 127 100 грн - сума основної заборгованості; 111 111 грн - 3 % річних; 628 279,73 грн - інфляційні втрати; 470 490 грн - розмір щомісячної винагороди за користування грошовими коштами.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 8 810 грн сплачених судових витрат у вигляді судового збору при подачі позовної заяви.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач через представника - адвоката Матюшенкова Д.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що із наданих позивачем розписок вбачається, що останні лише містять інформацію про отримання грошових коштів, однак не містять жодної інформації про розмір та сплату процентів. В той же час, відповідачем були повернуті грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується розписками позивача, які були надані суду першої інстанції та згідно яких сума повернених позивачу коштів складає 645 260 грн, тоді як сума отриманих в позику коштів відповідачем склала 633 000 грн. Крім того, відповідачем у даній справі було подано заяву про застосування позовної давності, що є також підставою для відмови у позові.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що в матеріалах справи наявна боргова розписка відповідача від 7 травня 2016 року, в якій вона підтвердила свої зобов`язання перед позивачем по поверненню грошових коштів, а саме: суми основного боргу в розмірі 797 000 грн та суми винагороди за отриманий борг в розмірі 330 100 грн. Згідно даної розписки відповідач також взяла на себе зобов`язання до 30 числа кожного місяця у повному обсязі виплачувати позивачу винагороду, яка вираховуватиметься із розрахунку 3 % від загальної суми заборгованості, тобто від суми основного боргу та суми винагороди за отриманий борг, що разом складає суму 1 127 100 грн, а щомісячна плата становить 33 810 грн.Розписки, на які вказує в апеляційній скарзі відповідач як на документи, що засвідчують сплату основного боргу позивачу, є тими розписками, які засвідчують несвоєчасне часткове виконання відповідачем умов розписки від 7 травня 2016 року і водночас є підтвердженням сплати 3 % щомісячної винагороди за користування грошовими коштами позивача. Щодо розписки позивача від 29 грудня 2015 року на суму 101 450 грн, то даний документ спростовується розписками відповідача від 7 травня 2016 року та від 6 грудня 2016 року, які складені відповідачем пізніше і містять інформацію про розмір існуючого боргу станом на 7 травня 2016 року. У суді першої інстанції було з`ясовано, що відповідач підтвердила написання нею власноруч боргової розписки від 7 травня 2016 року, тому даний факт також свідчить про те, що вона вчинила дію на підтвердження визнання нею свого боргу перед позивачем, тобто мало місце переривання строку позовної давності.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не заперечувався факт надання розписки позивачу від 7 травня 2016 року та отримання в борг грошей, однак не надано належних і допустимих доказів па підтвердження погашення боргу, що свідчить про порушення умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики та процентів за користування коштами, а тому з неї на користь позивача підлягає стягненню основна сума заборгованості, 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов`язання, а також щомісячна винагорода за користування грошовими коштами. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, адже він ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
За змістом статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Разом з тим, особливість реальних договорів зазначена і в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
З наведеного слідує, що на підтвердження вимог названого закону відповідач видав позивачу розписки про позичені гроші. Така форма надана договору за бажанням сторін.
Судом першої інстанції встановлено, що 22 січня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, оформлений видачею відповідачем розписки на суму 80 000 грн (а. с. 7, т. 1).
В подальшому сума позики збільшувалась, у зв`язку з чим було відповідачем складено розписки про позичені кошти, а саме: від 30 січня 2014 року на суму 40 000 грн; від 16 лютого 2014 року на суму 160 000 грн; від 25 лютого 2014 року на суму 30 000 грн; від 1 березня 2014 року на суму 55 000 грн; від 1 вересня 2014 року на суму 60 000 грн; від 18 грудня 2014 року на суму 60 000 грн; від 1 березня 2015 року на суму 74 000 грн; від 12 березня 2015 року на суму 74 000 грн (а. с. 8-15, т. 1).
Оскільки отримані суми позики ОСОБА_1 не повернула ОСОБА_2 , 7 травня 2016 року нею власноручно була складена письмова розписка позивачу, в якій відповідач засвідчила, що нею в 2014 - 2015 роках взяті в борг грошові кошти в розмірі 797 000 грн відповідно до розписок у позивача за винагороду в розмірі 4,75 % річних за кожен місяць від суми позики, а в даний час невиплачена сума винагороди складає 330 100 грн.
Згідно даної розписки від 7 травня 2016 року відповідач зобов`язалася з цього часу регулярно до 30 числа кожного місяця в повному об`ємі виплачувати винагороду, яка буде обраховуватися із усіх грошових коштів, які належать позивачу та знаходяться в даний час в її користуванні, в сукупності позики (797 000 грн) та заборгованості по винагороді (330 100 грн), що загалом складає 1 127 100 грн. Винагороду відповідач зобов`язалася виплачувати із розрахунку 3 % від загальної суми, що відповідає сумі 33 810 грн за кожен місяць користування.
Також відповідач у розписці зазначила, що у випадку порушення строків виплати коштів з винагороди, з 1 числа наступного місяця зобов'язується виплачувати пеню в розмірі 0,5 % від суми винагороди, що становить 169 грн за кожен день прострочення. При цьому відповідач обізнана, що у випадку невиконання взятих зобов`язань, всі грошові кошти, в тому числі сума позики, сума заборгованості по винагороді та утворених сум пені можуть бути стягнуті з неї в судовому порядку (а. с. 16, т. 1).
Факт складання вказаної розписки, отримання коштів у зазначеному розмірі та часткової виплати винагороди за користування коштами відповідач не оспорювала.
Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема дату її складання, сторін правочину, отримання грошових коштів в конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, наслідки не повернення грошей, при цьому написана власноручно ОСОБА_1 .
З огляду на викладене наявна в матеріалах справи розписка на підтвердження укладеного договору позики у сукупністю із встановленими районним судом обставинами щодо передачі відповідачу від позивача грошових коштів до її складення містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належним доказом укладення між сторонами позики вищевказаної грошової суми.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що складання позичальником розписки, яка засвідчила передання їй позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики.
Доводи відповідача про те, що розписки лише містять інформацію про отримання грошових коштів, однак не містять жодної інформації про розмір та сплату процентів, є безпідставними та спростовується змістом розписки від 7 травня 2016 року, в якій вона підтвердила свої зобов`язання перед позивачем по поверненню грошових коштів, а саме: суми основного боргу в розмірі 797 000 грн та суми винагороди за отриманий борг в розмірі 330 100 грн.
Отже, фактично між сторонами було досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, отриманих відповідачем в борг, розміру та порядку сплати процентів за користування коштами, а обов`язок повернення коштів виник з моменту передання грошей та може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг.
Враховуючи вищевикладене, у даній справі суд першої інстанції надав належну правову оцінку борговим розпискам, встановив їх правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки матеріалами справи підтверджується як факт отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути.
Встановлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання, що визначені у розписці від 7 травня 2016 року належним чином не виконувала, грошові кошти вчасно та повному обсязі ОСОБА_2 не повертала, що підтверджується написаними відповідачем власноруч розписками від 3 листопада 2016 року та 29 листопада 2016 року (а. с. 17-18, т. 1).
Окрім того, за домовленістю сторін кінцевий термін повернення позики був визначений згідно розписки відповідача від 6 грудня 2016 року, за якою остаточною датою повернення суми боргу в повному обсязі було 30 квітня 2017 року, проте, як свідчать матеріали справи, сума боргу у погоджений строк повернута відповідачем не була (а. с. 19, т. 1).
У зв`язку з цим, 28 березня 2018 року позивач направила відповідачу засобами поштового зв`язку письмову вимогу про погашення заборгованості за договором позики у семиденний строк з дати отримання цієї вимоги, однак вона була залишена останньою без належного реагування (а. с. 20-21, т. 1).
Таким чином, пред`явивши позов про стягнення боргу в примусовому порядку, позивач належним чином підтвердила своє право вимоги до відповідача виконання боргового зобов`язання, районний суд правильно застосував положення статей 1046, 1047 ЦК України та, встановивши наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
У відповідності до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що надані відповідачем до відзиву на позовну заяву розписки позивача на підтвердження повернення їй позики (а. с. 133-145, т. 1), а саме: від 13 травня 2016 року на суму 20 000 грн; від 29 червня 2016 року на суму 33 000 грн; від 28 липня 2016 року на суму 34 000 грн; від 6 жовтня 2016 року на суму 33 810 грн; від 21 грудня 2016 року на суму 60 000 грн; від 30 грудня 2016 року на суму 75 000 грн; від 10 квітня 2017 року на суму 72 000 грн; від 29 червня 2017 року на суму 50 000 грн; від 7 липня 2017 року на суму 22 000 грн; від 2 жовтня 2017 року на суму 72 000 грн; від 27 грудня 2017 року на суму 72 000 грн, що загалом складає суму коштів в розмірі 543 810 грн, є сплатою 3 % щомісячної винагороди за користування грошовими коштами позивача і складає 33 810 грн щомісячно відповідно до умов договору позики (розписки) від 7 травня 2016 року.
Так, відповідно до вказаної боргової розписки відповідача, яка містить істотні умови договору позики між сторонами та була власноручно написана відповідачем на підтвердження взятих на себе зобов`язань, остання повинна була до 30 числа кожного місяця у повному обсязі виплачувати позивачу винагороду, яка вираховується із розрахунку 3 % від загальної суми заборгованості, тобто від суми основного боргу та суми винагороди за отриманий борг за попередній період, що разом складає суму 1 127 100 грн, а щомісячна плата становить 33 810 грн.
Виходячи з наведеного, відповідач зобов`язана була сплатити позивачу винагороду за користування чужими грошовими коштами: за період із 7 травня 2016 року по 7 грудня 2016 року (8 місяців) в розмірі 270 480 грн; за період із 7 січня 2017 по 7 грудня 2017 року (12 місяців) в розмірі 405 720 грн; за період із 7 січня 2018 по 7 жовтня 2018 року (10 місяців) в розмірі 338 100 грн, що разом складає суму коштів в розмірі 1 014 300 грн.
Отже, різниця недоотриманої позивачем винагороди (процентів) за користування грошовими коштами станом на 25 жовтня 2018 року складає 470 490 грн (1 014 300 грн - 543 810 грн) та правильно стягнута судом першої інстанції з відповідача на підставі вимог статей 536, 1048 ЦК України. 
Щодо стосується посилань відповідача на розписку, видану позивачем 29 грудня 2015 року на суму 101 450 грн (а с. 134, т. 1), то даний документ обґрунтовано не взято судом першої інстанції до уваги в якості належного і допустимого доказу у справі, адже він спростовується розписками самої відповідача від 7 травня 2016 року та від 6 грудня 2016 року, які складені пізніше і містять інформацію про розмір існуючого боргу станом саме на 7 травня 2016 року.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає безпідставними аргументи апеляційної скарги про те, що відповідачем були повернуті грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується розписками позивача, які були надані суду першої інстанції.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з урахуванням вищенаведених норм закону та встановлених обставин справи, дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено зобов`язання щодо своєчасного повернення суми боргу та процентів за договором позики, а тому з неї на користь позивача підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює загальному розміру основного зобов`язання, а саме 1 127 100 грн, та невиплачена щомісячна винагорода за користування чужимигрошовими коштами в розмірі 470 490 грн.
Крім того, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, а тому позивач має право вимагати стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання та інфляційні втрати за весь час прострочення сплати боргу у гривнях, що в даному випадку складає 111 111 грнта 628 279,73 грн відповідно. Вищевказані суми були обраховані представником позивача у письмових розрахунках, що містяться в матеріалах справи (а. с. 156-159, т. 1), перевірені судом першої інстанції,їх розмір та порядок нарахування не оспорюється відповідачем в апеляційному порядку, а також не викликає сумнівів в їх правильності і обґрунтованості.
При цьому слід врахувати, що свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.
Згідно із статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Відповідач таку презумпцію не спростувала, договір позики не оспорювала як по суті, так і у зв`язку з доводами про те, що вона погасила суму боргу у повному обсязі (стаття 1051 ЦК України).Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договором позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. 
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності до вимог кредитора, адже позов у даній справі було пред`явлено 6 квітня 2018 року, а в суді першої інстанції відповідач підтвердила написання нею власноруч боргової розписки від 7 травня 2016 року, що свідчить про те, що вона вчинила дію на підтвердження визнання нею свого боргу перед позивачем, тобто мало місце переривання строку позовної давності.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 червня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                     Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                С.А. Голуб

                                                                                                          Д.О. Таргоній