Ухвала
іменем України 
18 січня 2021 року
м. Київ
справа № 750/69/19 
провадження № 51-168 ск 21 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду 
м. Чернігова від 14 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 
12 жовтня 2020 року, 
в с т а н о в и в:
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2020 року, 
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, 
з професйно-технічною освітою, неодруженого, який працює бетонником у ТОВ ВКФ «Промкомплект», є інвалідом 3 групи, має малолітнього сина, раніше судимого: 
останній раз 24 травня 2018 року Славутицьким міським судом Київської областіза 
ч. 1 ст. 190 КК, з урахуванням ч. 4 ст. 70, ст. ст. 75, 76 КК до трьох років позбавлення волі 
з випробуванням, з іспитовим строком на один рік,
засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Славутицького міського суду Київської області від 24 травня 2018 року та остаточно, за сукупністю вироків, призначене покарання у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 – адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 , без змін.
Згідно з вироком Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 липня 2020 року, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 25 жовтня 2018 року, близько 
17 години, знаходячись біля торгівельного розважального центру «Мегацентр», 
що розташований за адресою: проспект Миру, 49, в місті Чернігів, діючи повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом обману, розрахувавшись за придбання автомобіля марки «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який перебував у володінні ОСОБА_6 , «сувенірними» 100 доларовими купюрами США у кількості 19 штук, отримав від ОСОБА_6 зазначений автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 15 жовтня 2004 року на вказаний автомобіль, який відігнав особисто на територію стоянки, що розташована по 
АДРЕСА_2 . 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 – адвокат ОСОБА_4 не погоджується з кваліфікацією дій засудженого за ч. 2 ст. 289 КК, вважає, її правильною за ст. 190 КК, 
у зв’язку з чим  просить оскаржені судові рішення скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК.
Також захисник в касаційній скарзі зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, оскільки суди не врахували особу винного, та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, що ОСОБА_5 має захворювання органів дихання.   
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
За приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність 
та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення 
і особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Доводи захисника щодо неправильної кваліфікації дій засудженого є неспроможними 
з огляду на таке.
Під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.
Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2020 року встановлено, що засуджений ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6 автомобіль марки «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 15 жовтня 2004 року, шляхом обману, 
а саме, розрахувавшись за нього “сувенірними” грошима, після чого сів у вказаний транспортний засіб, та, шляхом запуску двигуна, почав рух на ньому.
Водночас, факт володіння ОСОБА_6 автомобілем, який є предметом злочину, 
та наявність права на його відчуження вбачається з сукупності досліджених у судовому засіданні доказів.
Так, відповідно до Повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей від 
20 листопада 2018 року, ОСОБА_7 01 вересня 2008 року видав довіреність на ОСОБА_6 на володіння вищезазначеним автомобілем. Крім того, вказані вище обставини під час безпосереднього допиту в судовому засіданні підтвердив сам ОСОБА_7 , який, серед іншого, зазначив, що передав даний автомобіль ОСОБА_6 , видав йому генеральну довіреність, фактично вважає вказаний правочин купівлею-продажом та наміру повертати автомобіль він не мав.
Судом першої інстанції зазначені докази були досліджені й оцінені відповідно до вимог статей 23, 94 КПК в сукупності з іншими доказами винуватості засудженого 
в інкримінованому злочині. Доводи касаційної скарги не містять обґрунтування недостовірності, неналежності чи недопустимості доказів, покладених в підґрунтя висновку про винуватість ОСОБА_5 .
Отже, відповідно до ст. 55 КПК, з урахуванням вищезазначеного, ОСОБА_6 
є потерпілим у даному кримінальному провадженні.
Суд апеляційної інстанції, в межах, встановлених ст. 404 КПК та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги, проаналізував їх, та, відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав її необґрунтованою. 
Зокрема, апеляційним судом вірно зроблено висновок, що предметом злочину, передбаченого ст. 289 КК є транспортні засоби, та незаконне заволодіння транспортним засобом шляхом обману чи зловживання довірою утворює склад зазначеного злочину, а не ст. 190 КК, як помилково вважає захисник, оскільки 
у злочинах проти власності предметом викрадення є будь-яке інше чуже майно, тоді як за незаконне заволодіння транспортним засобом законодавцем передбачена 
ст. 289 КК, як спеціальна норма кримінального закону. Водночас, розрахунок за транспортний засіб «сувенірними» грошовими коштами, поїздка на ньому та передача третій особі, поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 
у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, і його дії правильною кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо розміру призначеного ОСОБА_5 покарання, врахував ступень тяжкості скоєного злочину відповідно до ст. 12 КК, також дав оцінку даним про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має місце проживання, позитивну характеристику, постійне місце роботи, та стан його здоров`я. Водночас за відсутності обтяжуючих обставин, суд визнав пом`якшуючим – активне сприяння розкриттю злочину. 
Виходячи з конкретних обставин вчинення злочину, суд, належним чином мотивувавши своє рішення, дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 289 КК.
Переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судами приписів ст. ст. 50, 
65 КК, або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через його суворість, у касаційній скарзі не міститься, як не наведено підстав для пом’якшення призначеного покарання.
Ухвала суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову
у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи викладене й те, що з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 липня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                                ОСОБА_3