ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року	Львів	Справа № 157/690/20 пров. № А/857/1895/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,
за участі секретаря судового засідання Гербут Н.М.,
позивач: не з`явився
відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Волинській області на рішення Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року у справі № 157/690/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Волинській області  про скасування постанови, -
суддя в 1-й інстанції – Антонюк О.В. 
час ухвалення рішення – 19 год. 42 хв.,
місце ухвалення рішення - м. Камінь-Каширський,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено, -

                                                      В С Т А Н О В И В :

09.06.2020 ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася в суд із адміністративним позовом до Державної екологічної інспекції у Волинській області (далі відповідач, ДЕІ у Волинській області, Інспекція) та з урахуванням уточнених позовних вимог просила скасувати постанову № 001037 від 29 травня 2020 року головного спеціаліста-державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища у Волинській області Дмитрука П.П. про накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. за вчинення правопорушень, відповідальність за які передбачена статтями 82, 52 КпАП України,  закрити справу про адміністративне правопорушення. 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 18 травня 2020 року головний спеціаліст-державний інспектор з ОНПС Дмитрук П.П. провів перевірку з питання дотримання нею вимог природоохоронного законодавства у АДРЕСА_1 , щодо зливу нечистот на земельну ділянку ОСОБА_2 згідно з інформацією, викладеною у скарзі останнього від 05 травня 2020 року. Звертає увагу суд на те, що вказана перевірка проведена відповідно до вимог ст. 20-2 Закону України «Про охорону навколишнього середовища» та ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» незважаючи на те, що позивачка не є суб`єктом господарювання, тобто не є ні підприємцем, ні юридичною особою, ні службовою особою чи представником будь-якої юридичної особи та не здійснює жодної господарської діяльності. За наслідками перевірки відповідачем складено акт, який позивач вважає незаконним та таким, що складений з порушення вимог чинного законодавства. Вважає, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення та при винесенні постанови № 001037 від 29 травня 2020 року про накладення на неї адміністративного стягнення не дотримано вимог чинного законодавства та не доведено в її діях склад адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 82 та ст. 52 КпАП України.

Рішенням Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено. Постанову головного спеціаліста державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища у Волинській області Дмитрука Павла Петровича № 001037 від 29 травня 2020 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 82 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у виді штрафу у розмірі 850 гривень скасовано і закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції у Волинській області на користь ОСОБА_1 4729 грн. 50 коп. судових витрат.

З рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач - Державна екологічна інспекція у Волинській області та оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржене рішення суду прийняте при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм процесуального та матеріального права, а тому оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що позовна заява стосується оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, однак не містить обґрунтування порушення оскаржуваною постановою прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність у позовній заяві відомостей щодо порушених прав, свобод чи інтересів свідчить про недотримання позивачем обов`язкових вимог, встановлених КАС України щодо змісту позовної заяви, що в свою чергу, дає можливість зробити висновок, що позивач не вважає свої права порушеними.
Інспекція не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обов`язковості зазначення у постанові про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності, як і у протоколах про адміністративні правопорушення конкретних пунктів, частин відповідних правових норм законодавства. А відсутність конкретних частин та пунктів відповідних нормативно-правових актів, не дає підстав стверджувати що правопорушення не було вчинене.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку показам свідків, допитаних в судовому засіданні проте невірно зазначив, що жоден зі свідків не був очевидцем вчинення адміністративного правопорушення. Так, як зокрема ОСОБА_3 підтвердила потрапляння нечистот на свій город з подвір`я ОСОБА_1 , а при спілкуванні ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , остання не заперечувала факт зливу нечистот з вигрібної ями на сусідню земельну ділянку. ОСОБА_2 у своїх показах підтвердив наявність наслідків дій ОСОБА_1 , а саме побачив рештки нечистот на своїй земельній ділянці.
Стверджує, що Камінь-Каширським районним судом не надано мотивованої оцінки аргументам, наведеним у відзиві Інспекції на позовну заяву. Разом з тим у рішенні відсутні відомості про те чи були і ким були порушені права чи інтереси позивача, у позовній заяві позивачка не заперечує факту вчинення адміністративного правопорушення, а висновок про те що ОСОБА_1 його не вчиняла, зроблено лише з підстав, якими обґрунтовується незаконність постанови про накладення адміністративного стягнення, виходячи з формальних порушень. Роблячи висновок про відсутність доказів вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, фактично судом першої інстанції не оцінено та не досліджено достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, чим не в повній мірі встановлено дійсні обставини справи, що призвело до скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
Звертає увагу апеляційного суду на те, що в матеріалах справи містяться достатні докази, які у своїй сукупності дають можливість підтвердити факт вчинення адміністративного правопорушення позивачкою, за що останню і було притягнуто до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з повним з`ясуванням обставин справи, є обґрунтованим та законним. Зазначає, що підставою для звернення з адміністративним позовом до суду спричинено незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності. Про наявність в позовній заяві обґрунтування порушення оскаржуваним рішеннями і діями суб`єкта  владних повноважень прав й інтересів позивача свідчить те, що в позовній заяві зазначено які саме порушення були допущені відповідачем при складанні протоколів про адміністративне правопорушення, при розгляді справи про адміністративне правопорушення та при винесенні оскаржуваної постанови, а саме ст.268 КУпАП, п.3.3 «Інструкції з оформлення органами Державної екологічної інспекції України та її територіальними органами матеріалів про адміністративні правопорушення» і не розглянув справу в присутності особи, яка притягалась до адміністративної відповідальності.
Щодо твердження апелянта про те, що судом з наданих показів свідків зроблено хибний висновок про те, що жоден зі свідків не був очевидцем вчинення адміністративного правопорушення, вважає, що зазначене відповідачем твердження є невірним і свідчить про бажання ввести апеляційну інстанцію в оману, так як допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пояснили чітко і однозначно, та повторили декілька разів під час давання показань, що вони особисто не були очевидцями того, як ОСОБА_1 зливала нечистоти на їх земельну ділянку, так як в першу половину дня не перебували за місцем свого проживання. Про забруднення своєї земельної ділянки вони зробили висновок тільки із наявності вологих місць на їх землі вже в другій половині дня.
Стверджує, що не вчиняла забруднення земельної ділянки ОСОБА_2 , а відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтвердив про скоєння нею правопорушення. Жоден свідок не ствердив, що бачив як ОСОБА_1 зливала нечистоти на сусідню земельну ділянку, а також в матеріалах справи відсутні докази, які  б підтверджували дані обставини. 
Також звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідачем не було надано суду жодних досліджень, які б документально підтверджували наявність на ділянці ОСОБА_2 по сусідству з позивачем забруднених нечистотами місць і, що виявлені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 місця зволоження ґрунту на їх земельній ділянці були саме зливами нечистот, а не зволожені чистою водою внаслідок поливу рослин.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18 травня 2020 року головним спеціалістом державним інспектором з ОНПС у Волинській області Дмитруком П.П. складено протокол № 001229 про адміністративне правопорушення, в якому зазначається, що ОСОБА_1 здійснила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 82 КпАП України тим, що 29 квітня 2020 року в АДРЕСА_1 , проводячи господарську діяльність щодо видалення відходів із власної вигрібної ями, яка знаходиться на її власній земельній ділянці, допустила злив нечистот на сусідню земельну ділянку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , що є порушенням статей 17, 32, 33 Закону України «Про відходи», ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ДсанПІН 2.2.7.029-99.
Окрім того, головним спеціалістом державним інспектором з ОНПС у Волинській області Дмитруком П.П. складено 18 травня 2020 року протокол № 001230 про адміністративне правопорушення, в якому зазначається, що ОСОБА_1 здійснила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 52 КпАП України тим, що 29 квітня 2020 року в АДРЕСА_1 , проводячи господарські роботи щодо видалення відходів з власної вигрібної ями, яка знаходиться на власній земельній ділянці, допустила злив нечистот на сусідню земельну ділянку ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , чим здійснила забруднення земельної ділянки неочищеними стічними відходами, що є порушенням ст. 91 Земельного кодексу України, ст. 17 Закону України «Про відходи», ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», статей 35, 45, 46 Закону України «Про охорону земель».
Постановою № 011037 від 29 травня 2020 року, винесеною головним спеціалістом державним інспектором з ОНПС Волинської області Дмитруком П.П., ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 82 КпАП України та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 850 гривень. 
З постанови встановлюється, що ОСОБА_1 вчинила адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена статтями 82, 52 КпАП України, ст.ст. 17, 32, 33 Закону України «Про відходи», ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ДсанПІН 2.2.7.029-99, ст. 91 Земельного кодексу України, ст. ст. 35, 45, 46 Закону України «Про охорону земель», тим, що проводячи діяльність щодо видалення відходів з власної вигрібної ями, яка знаходиться на присадибній земельній ділянці допустила злив нечистот на сусідню земельну ділянку ОСОБА_4 , що є порушенням вимог щодо поводження з відходами під час їх збирання, утилізації, знешкодження, видалення та спричинила забруднення земельної ділянки стічними відходами.
Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, звернулася за захистом свої прав та інтересів до суду.

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції встановив, що протоколи про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 82 та ст. 52 КпАП України (а.с. 6, 7), як і акт за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог законодавства у сфері ОНПС, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів від 18 травня 2020 року (а.с. 5) були складені не за місцем вчинення правопорушення, у відсутності позивачки, їх зміст їй не оголошувався.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що державним інспектором з ОНПС Дмитруком П.П. не було дотримано встановлено законодавством порядку притягнення позивачки до адміністративної відповідальності та не надано доказів на підтвердження тих обставин, що остання вчинила адміністративне правопорушення, за яке на неї накладено адміністративне стягнення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення, що має підтверджуватися належними та допустимими доказами. 
Оцінюючи склад адміністративного правопорушення, виходячи із загальної теорії права, то склад адміністративного правопорушення - це передбачена нормами права сукупність об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи інше діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення.
Згідно статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Для можливості притягнення конкретної особи до відповідальності, необхідно з`ясувати чи вона є (може бути) суб`єктом адміністративного правопорушення, а саме з`ясувати можливість притягнення такої особи до відповідальності (вік, осудність, інші спеціальні ознаки, тощо) та наявність причинного зв`язку між діянням особи та наслідками.
Тобто існування такої складової як суб`єкт правопорушення можливе лише за наявності причинного зв`язку між об`єктивною стороною правопорушення та конкретною особою (вчинення саме конкретною особою дій, що мають ознаки правопорушення).
Такі висновки узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у п. 30 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 по справі № 177/525/17 та п.п. 14 – 29 постанови Верховного Суду від 18.06.2020 по справі 686/14075/16-а.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 82, 52 КУпАП, яка передбачає, що порушення вимог щодо поводження з відходами під час їх збирання, перевезення, зберігання, оброблення, утилізації, знешкодження, видалення або захоронення - тягне за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 17 Закону України «Про відходи», передбачено обов`язок суб`єктів господарської діяльності у сфері поводження з відходами.
Обов`язки громадян України, у сфері поводження з відходами, визначений ст. 15 зазначеного Закону, якою передбачено, що громадяни України зобов`язані: а) дотримуватися вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері поводження з відходами; б) вносити в установленому порядку плату за послуги з поводження з побутовими відходами; в) виконувати інші обов`язки, передбачені законами, щодо запобігання забрудненню навколишнього природного середовища відходами.
Згідно зі ст. 32 вказаного Закону, визначено заходи щодо обмеження та запобігання негативному впливу відходів, і ця норма закону містить відповідні пункти.
Згідно зі ст. 33 цього ж Закону, в порушенні якої також звинувачено позивачку, встановлено вимоги щодо зберігання та видалення відходів, зберігання та видалення відходів здійснюються відповідно до вимог екологічної безпеки та способами, що забезпечують максимальне використання відходів чи передачу їх іншим споживачам (за винятком захоронення); на кожне місце чи об`єкт зберігання або видалення відходів складається спеціальний паспорт, в якому зазначаються найменування та код відходів (згідно з державним класифікатором відходів), їх кількісний та якісний склад, походження, а також технічні характеристики місць чи об`єктів зберігання чи видалення і відомості про методи контролю та безпечної експлуатації цих місць чи об`єктів; видалення відходів здійснюється відповідно до встановлених законодавством вимог екологічної безпеки з обов`язковим забезпеченням можливості утилізації чи захоронення залишкових продуктів за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення; зберігання та видалення відходів здійснюються в місцях, визначених органами місцевого самоврядування з врахуванням вимог земельного та природоохоронного законодавства, за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами, в якому визначені види та кількість відходів, загальні технічні вимоги, заходи безпеки, відомості щодо утворення, призначення, методів оброблення відходів відповідно до встановлених умов їх зберігання; визначені для зберігання та видалення відходів місця чи об`єкти повинні використовуватися лише для відходів, заявлених на одержання дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами. Забороняється змішування чи захоронення відходів, для утилізації яких в Україні існує відповідна технологія. Забороняється несанкціоноване скидання і розміщення відходів, у тому числі побутових, у підземних горизонтах, на території міст та інших населених пунктів, на територіях природно-заповідного фонду, на землях природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, в межах водоохоронних зон та зон санітарної охорони водних об`єктів, в інших місцях, що може створювати небезпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людини. Захоронення відходів у надрах допускається у виняткових випадках за результатами спеціальних досліджень з дотриманням норм і правил, передбачених законодавством України.
Також позивачку притягнуто за порушення ст. 55 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», якою передбачено, що суб`єкти права власності на відходи повинні вживати ефективних заходів для зменшення обсягів утворення відходів, а також для їх утилізації, знешкодження або розміщення, а також встановлено, що здійснення операцій у сфері поводження з відходами дозволяється лише за наявності дозволу на здійснення операцій у сфері поводження з відходами на визначених місцевими радами територіях із додержанням санітарних та екологічних норм у спосіб, що забезпечує можливість подальшого використання відходів як вторинної сировини і безпеку для навколишнього природного середовища та здоров`я людей.

Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245 КУпАП ).
Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Разом з цим, стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
За змістом статті 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Згідно ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Аналіз наведених положень КУпАП дає підстави для висновку, що під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. 
У постанові від 26.04.2018 по справі № 338/855/17 Верховний Суд вказав, що постанови у справі про адміністративне правопорушення має відповідати вимогам, передбаченим статтям 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Враховуючи викладені положення та суть правопорушення зазначеного у протоколі та оскаржуваній постанові, у розглядуваному випадку, для того щоб притягнути позивачку до адміністративної відповідальності, відповідач повинен був на підставі належних та допустимих доказів встановити сам факт адміністративного правопорушення, тобто чи мало місце скидання рідких відходів, а також те, що таке скидання здійснено позивачем, тобто внаслідок її протиправних дій.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження викладених в оскаржуваній постанові обставин, а саме, на підтвердження того, що позивач 29 квітня 2020 року у АДРЕСА_1 проводила господарську діяльність щодо видалення відходів з власної вигрібної ями, яка знаходиться на її земельній ділянці і при цьому допустила злив нечистот на сусідню земельну ділянку ОСОБА_4 .. 

Окрім того, колегією суддів досліджено покази свідків, які надавались у суді першої інстанції 31.08.2020, та вважає вірним висновок суду першої інстанції, що з показань допитаних в судовому засіданні свідків встановлюється, що жоден з них не був очевидцем вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, за яке її притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема і правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. ст. 82, 52 КпАП України.
Також вірним є висновок суду першої інстанції, що надані відповідачем фотокартки з зображенням темних плям на земельній ділянці та насаджень, які наявні в матеріалах справи, не підтверджуються, що саме позивачка 29 квітня 2020 року вчинила адміністративне правопорушення, за яке на неї накладено оскаржувану постанову та накладено адміністративне стягнення.

Суд апеляційної інстанції наголошує на те, що згідно абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

В пункті 30 постанови Верховного Суду від 08.07.2020 по справі № 463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи. 

За таких обставин факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ст.ст. 52, 82 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що позивачка – ОСОБА_1 18.05.2020 здійснила порушення, а саме проводячи господарську діяльність щодо видалення відходів із власної вигрібної ями, яка знаходиться на її власній земельній ділянці, допустила злив нечистот на сусідню земельну ділянку.

Окрім того, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що державним інспектором з ОНПС Дмитруком П.П. не було дотримано встановлено законодавством порядку притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, оскільки суд обґрунтовано відхилив посилання відповідача про те, що інформація про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення була вказана у протоколах про адміністративні правопорушення, які надсилалися позивачці поштовим зв`язком, у зв`язку з чим вона належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. 
Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що такі твердження не знайшли свого підтвердження, оскільки ні у суді першої ні у суді апеляційної інстанції, відповідачем не було надано доказів про своєчасне отримання позивачкою, заздалегідь до розгляду справи про адміністративне правопорушення, цих протоколів. Дані обставини також спростовуються відстеженням поштових відправлень «Укрпошти» (а.с. 9), поштове відправлення Державної екологічної інспекції у Волинській області за номером 4452400095054 було вручене ОСОБА_1 30 травня 2020 року, тобто на наступний день після розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови в порушення вимог, статей 245, 247, 251, 252 КУпАП розглянув справу про адміністративне правопорушення без дотримання принципу законності та повного і всебічного розгляду, не перевірив наявності складу правопорушення, у зв`язку з чим, за наслідками розгляду вказаної справи, прийняв постанову яка суперечить чинному законодавству.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч. 2 ст. 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС).
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Відповідач не довів належними та достатніми доказами перед судом правомірності оскаржуваної постанови. В оскаржуваній постанові не викладена об`єктивна сторона правопорушення, не вказано чим підтверджується порушення, відсутні будь-які докази того, що саме ОСОБА_1 здійснила порушення вимог щодо поводження з відходами.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Згідно ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
З огляду на відсутність доказів вчинення позивачем правопорушення передбаченого, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскаржувана постанова від 29 травня 2020 № 001037 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 є протиправною та підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.
Щодо розподілу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору та з правничою допомогою, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що на користь позивачки належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної екологічної інспекції у Волинській області такі судові витрати у розмірі 4729 грн. 50 коп., а саме судовий збір, у розмірі 420 грн. 40 коп. та витрати за правову допомогу відповідно 1576 грн. 50 коп. та 945 грн. 90 коп. у відповідності до вимог ст.ст. 132-139 КАС України, оскільки такі підтверджені долученими до матеріалів справи доказами.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає, а тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 272, 286, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Камінь - Каширського районного суду Волинської області від 29 грудня 2020 року у справі № 157/690/20  – без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Повне судове рішення складено 26 лютого 2021 року