Справа № 461/4534/20                                Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/3524/20                Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 8

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 березня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Ванівського О.М.,
суддів – Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Івасюти М.В.
з участю: апелянта - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про приведення стіни до попереднього стану, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
в с т а н о в и в:

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, третя особа – ОСОБА_2 про приведення стіни по попереднього стану, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Із поверхового плану від 04 квітня 1948 року вбачається, що у квартирі вигоди, зокрема, вбиральня, були відсутні та знаходилися па балконі загального користування. З 2017 року, на підставі зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва № «Капітальний ремонт житлового будинку АДРЕСА_2 » в сумі 1570190 гривень та наказу № 655 від 29.09.2016 року, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради через підрядну організацію в особі ФОП ОСОБА_3 у якої в наявності шість робітників розпочав капітальний ремонт будинку. При цьому, жодних робіт відповідачем не проводилося. Після демонтажу відповідачем, через підрядника ФОП ОСОБА_3 , в 2017 році вбиралень на третьому поверсі будинку, позивача почала постійно переслідувати лише одна думка, коли він зможе користуватися вбиральнею, якою він користувався протягом сорока восьми років, так як Департамент наміру встановлювати санвузли не мав, а лише розкрадає бюджетні кошти міста Львова. Позивач вважає, що такі дії Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради заподіяли йому матеріальну шкоду у розмірі 78 474,01 грн. Окрім цього, позивач зазначав, що йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у фізичних стражданнях і хвилюванні та оцінює її в 1 100 000,00 грн. Просив суд, стягнути з відповідача солідарно матеріальну шкоду в сумі 78 474,01 грн. та моральну шкоду в сумі 1100000,00 грн.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду оскаржив позивач -  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і не обґрунтованим, суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи. Вважає рішення суду упередженим та неправомірним. 
Покликається на те, що всупереч положенням ч. 3 ст. 89 ЦПК України у рішенні, суд не надав оцінку поясненням третьої особи. Також звертає увагу суду на те, що в рішенні не зазначено висновок суду щодо заявленої позовної вимоги, а саме приведення несучої стіни будинку до попереднього стану, шляхом демонтажу улаштованого пінопласту. З матеріалів справи вбачається, що влаштування на несучих стінах пінопласту не передбачено, окрім цього жодних громадських слухань відповідач із співвласниками будинку, щодо улаштування на несучих стінах будинку пінопласту не проводив. Крім того, стверджує, що відсутність протягом вже трьох років вбиральні, якою він користувався протягом 48 років, призвело до погіршення стану його здоров`я. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.
26 лютого 2021 року Департаментом житлового господарства Львівської міської ради подано відзив на апеляційну скаргу. Відповідач посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Зазначає, що позивач на підтвердження своїх доводів опирається лише на поверховий план від 29.10.1981 року. Санвузол на площі кухні було встановлено ніби-то згідно рішення від 29.08.1994р. Проте, згідно відповіді архівного відділу Львівської міськоїради № 110003 - вих-22521 від 18.03.2020 р., яка була надана на письмовий запит ОСОБА_1 , такого рішення від 29.08.1994 р. не існує. Згідно роз`яснень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, вина. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна одночасна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.
Відповідно до пунктів 5, 6 частини другої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач зобов`язаний забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил, а також забезпечити належну експлуатацію та утримання майна, що передане на його баланс.
Підпунктом 8 частини другої статті 25 Закону статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок управителя забезпечувати здійснення профілактичних, поточних, капітальних та аварійних ремонтів відповідно до встановлених стандартами, нормативами, нормами і правилами вимог щодо строків та регламентів.
Відповідно до положень статті 25 Закону статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель має право, зокрема, укладати договори з виробниками, виконавцями, споживачами в порядку, встановленому законом.
За змістом статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Оцінюючи надані позивачем документи щодо придбання будівельних матеріалів, слід відзначити, що копії товарних та фіскальних чеків не містять відомостей про платника (отримувача) товару. Водночас, навіть факт придбання цих товарів позивачем, за відсутності доказів щодо мети їх придбання, а головне - використання, свідчить про неналежність даних доказів.
Окрім цього, надаючи оцінку поданим позивачем документам щодо його звернення до медичних установ, слід зазначити, що такі факти, а саме те, що позивач звертався до лікарів, йому встановлювався медичний діагноз і призначалося лікування не ставляться під сумнів. Проте, водночас, наведені докази самі по собі, за відсутності доказів, що лікування позивача знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями чи бездіяльністю відповідача, не можуть прийматися як належні.
Також, оцінюючи надані позивачем фототаблиці та копії договорів з ФОП  ОСОБА_4 , потрібно звернути увагу на те, що вказані докази можуть свідчити про проведення ремонтних робіт у будинку в якому проживає позивач та доводять те, що він звертався до ФОП ОСОБА_3 стосовно вартості робіт. Однак, такі лише фіксують умови проживання позивача, роботи які, як він зазначає, проведені у будинку в якому він проживає та доводять те, що позивач звертався до підрядника щодо виконання ремонтних робіт, але наведені докази не встановлюють неправомірності дій департаменту житлового господарства Львівської міської ради або спричинення саме ним шкоди позивачу. Більше того, наведені договори і кошториси до них стосуються поставки будматеріалів та виконання робіт на 3-му поверсі будинку, але не засвідчують того, що ці роботи є усуненням шкоди спричиненої саме департаментом.
На думку департаменту житлового господарства Львівської міської ради, зі сторони позивача немає обґрунтованого висновку та фактів про те, що внаслідок діяльності департаменту житлового господарства, позивачу завдано моральної шкоди на 1 100 000 грн. та завдана майнова шкода, пошкоджено його майно, а також відсутні докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між негативними наслідками та діями чи бездіяльністю відповідача. Таким чином відповідач вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що дії департаменту житлового господарства були протиправними та спричинили йому моральну та матеріальну шкоду.
Враховуючи викладене, відповідач вважає безпідставною апеляційну скаргу на оскаржуване рішення Галицького районного суду м. Львова від 13.10.2020 року, та просить суд прийняти рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги.
У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, від третьої особи ОСОБА_2 поступила заява про розгляд справи за її відсутності, тому їхня неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їх відсутності. 
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо порушення його прав рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача. З позовної заяви не вбачається, та в ході розгляду справи в суді не встановлено, яким чином було порушено права позивача, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідача та заподіяною, на думку позивача, моральною шкодою, а відтак відсутні підстави для стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 78474,01 грн. та моральної шкоди в сумі 1100000,00 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 .
Позивач зазначив, що ОСОБА_2 у 1981 році для своєї сім`ї за власні кошти та площі кухні під літ. 11-1 встановила ванну, вбиральню та вмивальник, що підтверджується поверховим планом від 29 жовтня 1981 року. 
Також, позивач вказав, що з 2017 року, на підставі зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва № «Капітальний ремонт житлового будинку із на АДРЕСА_2 » в сумі 1570190 гривень та наказу № 655 від 29.09.2016 року, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради через підрядну організацію в особі ФОП ОСОБА_3 розпочав капітальний ремонт будинку.
Із об`єктного кошторису №2-1 вбачається, що на водопровід та каналізацію закладено 286884 гривень. У пояснювальній записці п.5 інженерні мережі, зокрема мережі господарської каналізації підлягають повному відновленню.
З відповіді Департаменту № 2501-2869 від 04.09.2017 року вбачається, що станом на 04 вересня 2017 року ФОП ОСОБА_5 профінансовано на 1241652 гривень, зокрема на ремонт каналізаційної мережі.
В підтвердження своїх вимог позивач зазначив, що демонтаж вбиралень на третьому поверсі будинку розпочався лише в кінці вересня 2017 року та тривав до кінця грудня 2017 року, так як роботи проводились періодично в середньому по пів дня, два дні на тиждень, двома робітниками. Періодично з`являвся керівник робіт ОСОБА_6 . В ході проведення даних робіт, спочатку було відрізано водопостачання до трьох чавунних водяних бачків, які в подальшому були демонтовані. В жовтні 2017 року було демонтовано три чавунні унітази та чавунні труби, які впадали у вертикальний каналізаційний стояк діаметром 320 мм, довкола була збита штукатурка. В кінці листопада 2017 року вищевказані робітники в стіні вирізали вертикальний канал для каналізаційної труби діаметром 110 мм. Вертикальний чавунний каналізаційний стояк діаметром 320 мм був прикритий фанерою, а зверху цеглою. В 20-их числах грудня 2017 року прийшов ОСОБА_6 та роз`яснив, що йому необхідно щоб головний інженер проекту ОСОБА_7 намалювала, як демонтувати чавунний вертикальний каналізаційний стояк діаметром 320 мм і весною 2018 року вій його повністю замінить на новий, а зараз тимчасово його запінить та з другого поверху виведе пластикову 110 мм каналізаційну трубу, встановить лише один унітаз та виведе вентиляцію каналізації на дах. Натомість, в 20-их числах грудня 2017 року, два робітники, які здійснювали демонтаж, запхали у вертикальний каналізаційний колектор діаметром 320 мм чорний поліетиленовий пакет, куди запустили монтажну піну, яка його роздула під діаметр вертикального каналізаційного стояка. З вбиралень другою поверху будинку було виведено вентиляційну пластикову трубу діаметром 110 мм у приміщення вбиралень третього поверху будинку з якого по діагоналі та під кутом 45 градусів через дверний віконний блок, розбивши скло, було виведено вентиляцію каналізації на балкон загального користування. Жодного унітазу, обіцяного ОСОБА_8 , встановлено не було. Сім мішків будівельного сміття з вбиралень було залишено на місці робіт, натомість весь метал було вивезено, а в подальшому до даного сміття було додано залишки пінопласту від утеплення стін. Дане сміття позивач змушений був виносити власними силами так як не було проходу ні у вбиральні, ні на балконі загального користування. Вказані дії відповідача спричинили шкоду позивачу. Крім того, в обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що відповідачем було порушено процедуру передбачену для проведення такого виду робіт, в тому числі посилаючись на відсутність громадських слухань з мешканцями будинку.
Судом також встановлено, що позивач звертався з інформаційним запитом до відповідача (а.с.15 зв.), який 23.11.2018 року, повідомив позивача, що проводити капітальний ремонт туалетів на третьому поверсі будинку немає потреби.
05 січня 2019 року позивач повторно звернувся до Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради з інформаційним запитом. Згідно відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, позивача проінформовано, що в межах вбиральні третього поверху будинку АДРЕСА_2 проведено часткову заміну каналізаційного стояка.
Позивач на підтвердження своїх доводів покликався на поверховий план від 29.10.1981 року, відповідно до якого санвузол на площі кухні було встановлено на підставі рішення від 29.08.1994 року.
Разом з цим, як вказує сам позивач, згідно відповіді архівного відділу Львівської міської ради № 110003-вих-22521 від 18.03.2020 року, рішення від 29.08.1994 року не існує.
Згідно ст.ст.77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Оцінюючи надані позивачем суду документи щодо придбання будівельних матеріалів, суд першої інстанції зазначив, що копії товарних та фіскальних чеків не містять відомостей про платника (отримувача) товару. Водночас, навіть факт придбання цих товарів позивачем, за відсутності доказів щодо мети їх придбання, а головне - використання, свідчить про неналежність даних доказів.
Також, надаючи оцінку поданим позивачем документам щодо його звернення до медичних установ, суд відзначив, що такі факти, а саме те, що позивач звертався до лікарів, йому встановлювався медичний діагноз і призначалося лікування не ставляться судом під сумнів. Водночас, наведені докази самі по собі, за відсутності доказів, що лікування позивача знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із діями чи бездіяльністю відповідача, не можуть бути прийняті судом як належні.
Крім того, оцінюючи надані позивачем фототаблиці та копії договорів з ФОП « ОСОБА_9 », суд зазначив, що вказані докази можуть свідчити про проведення ремонтних робіт у будинку в якому проживає позивач та доводять те, що він звертався до ФОП стосовно вартості робіт. Однак, такі лише фіксують умови проживання позивача, роботи які, як він зазначає проведені у будинку в якому він проживає та доводять те, що позивач звертався до підрядника щодо виконання ремонтних робіт, але наведені докази не встановлюють неправомірності дій відповідача або спричинення саме ним шкоди позивачу. Більше того, наведені договори і кошториси до них стосуються поставки будматеріалів та виконання робіт на 3-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , але не засвідчують того, що ці роботи є усуненням шкоди спричиненої саме відповідачем.
За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. 
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).
Складовими частинами цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. 
Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору і тягне за собою порушення майнових (немайнових) прав та інтересів іншої особи із настанням для неї негативних наслідків (втрат) майнового чи немайнового характеру.
Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.
Отже, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Одним із способів відшкодування майнової шкоди є відшкодування збитків.
Частиною першою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК).
У деліктних правовідносинах у спосіб відшкодування збитків має відновитись право особи, порушене внаслідок протиправної поведінки іншої особи. 
За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. 
За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Враховуючи наведені вище норми закону та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог, оскільки позивачем, не доведено тих обставин, якими він обґрунтовує протиправність дій(бездіяльність) відповідача, та настання для нього негативних наслідків у виді порушення його особистих немайнових та/або майнових прав внаслідок таких (за його позицією) протиправних дій відповідача, а це означає, що позивачем не доведено наявності усіх складових частин цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди, якими є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин , встановлено дійсні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак, підстави для скасування рішення суду відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м.Львова від 13 жовтня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 18.03.2021 року.

Головуючий :                                                  Ванівський О.М.
Судді: Цяцяк Р.П.
Шеремета Н.О.