ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/5014/19                                        Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року                                                                      м. Київ
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого - судді Земляної Г.В.
суддів:          Бабенка К.А., Мєзєнцева Є.І.
розглянувши у порядку письмового провадження скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року
у справі № 320/5014/19 (розглянуто у порядку письмового провадження)
за позовом ОСОБА_1 
до відповідача Головного управління Державної податкової служби у м. Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 

В С Т А Н О В И Л А :
У вересні 2019 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві , Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 09.09.2016 №5171-1305. 
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 14.09.2016 його представникові було вручено податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 09.06.2016 № 5171-1305. Вважає податкове повідомлення-рішення протиправним, оскільки позивач протягом 2016 року не користувався і не мав права користування жодною земельною ділянкою у м. Києві, а тому не мав податкових зобов`язань стосовно плати за землю з огляду на наступне: об`єктом оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; підставою для нарахування є дані державного земельного кадастру; власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування; право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено повністю. 
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 09.09.2016 №5171-1305. 
Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень  - Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код 43141267, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, буд. 33/19).
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, апелянт зазначає, що позивачу на праві власності належала 1/2 частина об`єкта незавершеного будівництва-нежилі приміщення (в літері Ш), загальною площею 7745,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору встановлення часток в об`єкті незавершеного будівництва-нежилі приміщення від 05.02.2016 № 157. При розрахунку земельного податку позивача контролюючим органом було правомірно використано Витяг з бази даних ПК "Кадастр", станом на 27.01.2016, наданий Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради.
Позивач заперечує проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
У відповідності до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України з безконтактним електронним носієм № НОМЕР_2 , виданий 06.02.2017, орган видачі - 3247 (стор. 19 том І).
Місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить Витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 3247-273752-2017, виданий Фастівським районним відділом Управління ДМС України в Київській області 09.02.2017 (стор. 20 том І).
Судом першої інстанції встановлено, що 23.04.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "K-TRADE" (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М. та зареєстрований за № 615 (стор. 69-72 том І).
Відповідно до п. 1 Договору купівлі-продажу Продавець зобов`язується передати (продати) у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти (купити) та оплатити на нижчевикладених умовах об`єкт незавершеного будівництва-нежилі приміщення (в літері Ш), загальною площею 7745,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з п. 3 Договору купівлі-продажу, об`єкт незавершеного будівництва-нежилі приміщення розташовані на земельній ділянці площею 0,41049 га, кадастровий № 62:068:194.
Так, 05.02.2016 року між позивачем ОСОБА_1  та ОСОБА_2 було укладено Договір встановлення часток в об`єкті незавершеного будівництва-нежилі приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М. та зареєстрований за № 157 (далі - Договір встановлення часток) (стор. 38-39 том І).
Згідно з п. 2 Договору встановлення часток, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу за спільні кошти набули в спільну сумісну власність об`єкт  незавершеного будівництва-нежилі приміщення (в літері Ш), загальною площею 7745,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 4 Договору встановлення часток, за цим договором відповідно до ст.ст. 368, 372 Цивільного кодексу України та ст. 69 Сімейного кодексу України сторони встановлюють наступні частки у набутий в їхньому шлюбі за спільні кошти об`єкт  незавершеного будівництва-нежилі приміщення (в літері Ш), загальною площею 7745,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 : 1/2 частина об`єкта  незавершеного будівництва-нежилі приміщення  - ОСОБА_1 ; 1/2 частина об`єкта незавершеного будівництва - ОСОБА_2 .
Судом першої інстанції встановлено, що 05.02.2016 між позивачем ОСОБА_1 (Дарувальник) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) було укладено Договір дарування 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва-нежилі приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевельовою В.М. та зареєстрований за № 158 (далі - Договір дарування) (стор. 35-37 том І).
Відповідно до пункту 1.1. Договору дарування, Дарувальник подарував дружині, а Обдаровувана прийняла в дар в особисту приватну власність належну Дарувальнику 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва-нежилі приміщення (в літері Ш), загальною площею 7745,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 4 Договору дарування, об`єкт незавершеного будівництва-нежилі приміщення розташовані на земельній ділянці площею 0,41049 га, кадастровий № 62:068:194.
Головним державним ревізором-інспектором відділу адміністрування податку на землю з фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у м. Києві Тараном Русланом Сергійовичем проведена камеральна перевірка щодо дотримання вимог чинного законодавства в частині своєчасної сплати до бюджету плати за землю з фізичних осіб платника податку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Результати перевірки викладені в Акті про результати камеральної перевірки своєчасності сплати до бюджету земельного податку з фізичних осіб платника податку ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 від 18.07.2019 № 1034/26-15-13-05/ НОМЕР_1 (стор. 8-10 том І).
За результатами перевірки контролюючим органом встановлено порушення п. 287.5 ст. 287 Податкового кодексу України, а саме, несвоєчасна сплата плати за землю з фізичних осіб (код бюджетної класифікації податку 18010700 Земельний податок з фізичних осіб), відповідальність в частині своєчасності плати за землю передбачена п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України.
Згідно додатку до Акту перевірки, кількість днів прострочення становить 46 днів; сума заборгованості 19144,20 грн.; сума штрафних санкцій 3828,84 грн. (стор. 11 том І).
На підставі висновків акту перевірки ДПІ у Деснянському районі м. Києва 09.09.2016 прийнято податкове повідомлення-рішення № 5171-1305, яким ОСОБА_1 нараховано земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2016 рік у розмірі 25931,76 грн. (стор. 5 том І).
Згідно Розрахунку податкового зобов`язання по сплаті земельного податку на 2016 рік за період з 01.01.2016 по 04.02.2016: площа земельної ділянки становить 4104,9 кв.м.; економіко-планувальна зона 508; базова вартість 1 кв.м. землі (грн/кв.м.) 734,51 грн.; коефіцієнт функціонального використання землі 2,5; узагальнюючий локальний коефіцієнт 0,67; коефіцієнт індексації грошової оцінки 1,249; 1,433; нормативна грошова оцінка земельної ділянки (грн.) 9039069,67 грн.; ставка податку 3%; сума податку на 2016 рік (за період 01.01.2016 по 04.02.2016) становить 9039069,67 грн.*3%*35/366 днів = 25931,76 грн. (стор. 33 том І).
Згідно з Витягу з бази даних ПК "Кадастр" по фізичним особам станом на 27.01.2016 (ділянки, право користування по яким не оформлене) ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки площею 0,4105 з  кадастровим № 62:068:194 (стор. 41 том І).
Позивач, вважаючи, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем з порушенням норм права, звернувся з даним позовом до суду за захистом порушених прав.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано розрахунку, за яким було визначено загальну площу земельної ділянки, які перебувають у користуванні позивача; не надано доказів, які б підтверджували розмір площі прибудинкової території та виділення частки прибудинкової території пропорційно до площі належних позивачу нежилих приміщень, що суперечить приписам пунктів 287.6 статті 287 Податкового кодексу України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції на 2019 року) встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності 
За змістом підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку (пункт 287.6 статті 287 ПК України).
У частинах першій та другій статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтями 125 і 126 цього Кодексу встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 ЦК України.
За частиною третьою статті 7 Закону №161-XIV до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Зазначені норми права дають можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 287.7 статті 287 ПК України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов`язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.
Якщо певна фізична чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена неодноразово Верховним Судом у постановах від 17 грудня 2019 року  по справі № 804/4739/16, від 27 січня 2020 року по справі №804/886/18, від 27 лютого 2020 року по справі №804/4665/18 та відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України, Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до статті 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.
Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру регламентований статтею 38 Закону України "Про Державний земельний кадастр" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:
- витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;
- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;
- викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);
- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.
Доступ до Державного земельного кадастру надається банкам, центральному органу виконавчої влади, який здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів.
Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить усі відомості про земельну ділянку, внесені до Поземельної книги.
Для здійснення повноважень, визначених законом, органи державної влади та органи місцевого самоврядування користуються відомостями і документами Державного земельного кадастру щодо земель та земельних ділянок, розташованих на відповідній території, на безоплатній основі.
На отримання відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку мають право, зокрема, органи державної влади та органи місцевого самоврядування для реалізації своїх повноважень, визначених законом.
Витяг з Державного земельного кадастру підписується Державним кадастровим реєстратором та посвідчується його печаткою.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України "Про Державний земельний кадастр", відомості Державного земельного кадастру є офіційними.
Згідно підпунктом 14 пункту 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року N 1051, нормативна грошова оцінка це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у пункті 24, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.
Так, суд першої інстанції звернув увагу, що витяг із бази даних ПК "Кадастр", на який посилається відповідач, по фізичним особам, відповідно до відомостей якого станом на 27.01.2016 ОСОБА_1 є землекористувачем земельної ділянки (право користування по якій не оформлене) площею 0,4105 з  кадастровим № 62:068:194 не підлягає використанню, оскільки даний витяг не є даними з   Головного управління Держгеокадастру у м. Києві.
Так, згідно листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 03.01.2020 № 8-26-0.22-50/2-20, кадастровий номер земельної ділянки 62:068:194 не містить усіх структурних елементів кадастрового номеру земельної ділянки, у зв`язку з чим інформація про земельну ділянку з номером 62:068:194 в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві відсутня (стор. 104-107 том І).
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Разом з тим, при визначені площі земельної ділянки, за яку визначено грошове зобов`язання, відповідачем в розрахунку зазначено 201,8 кв. м, що відповідає площі приміщень, які на праві власності належать позивачеві, проте не свідчить про правомірність визначення площі земельної ділянки, яка є базою для нарахування земельного податку.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 статті 74 КАС України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на складові розрахунку суми податкового зобов`язання, визначеного спірним податковим повідомленням-рішенням та вказує про їх необґрунтованість і відсутність достатніх доказів та відомостей, які б свідчили про наявність підстав для застосування контролюючим органом саме вказаних значень.
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано, та у встановленому порядку не обґрунтовано правомірність прийнятого рішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що по вищезазначеній земельній ділянці Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2020 року по справі № 640/17609/19 визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 09 вересня 2016 року №5175-1305 щодо нарахування податку на землю по вищезазначеній земельній ділянці.
У вищезазначеній постанові суду апеляційної інстанції зазначив, що при обчисленні грошового зобов`язання по вищезазначеній земельній ділянці, відповідачем було використано не офіційні дані Державного земельного кадастру, використання яких прям передбачено законодавством, а було використано витягу з бази даних ПК "Кадастр", який наданий Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). В той же час, колегія суддів звертає увагу, що Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин та до повноважень і обов`язків якого належить подання інформації, необхідної для обчислення і справляння плати за землю. 
Отже, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини встановлені судовим рішенням не підлягають повторному дослідженню, так, як предметом дослідження у вищезазначеній справі була саме оскаржувана земельна ділянка та нарахування відповідного податкового зобов`язання.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що ним правомірно самостійно визначено нормативну грошову оцінку на підставі рішення Київської міської ради від 03.07.2014 №23/23, позаяк зазначені аргументи не свідчать про обґрунтованість застосування складових, які наведені у розрахунку до спірного податкового повідомлення-рішення.
Відтак, апелянтом не наведено обґрунтовані доводи та не надано належні та допустимі докази, які б вказували на правомірність дій суб`єкта владних повноважень в межах спірних правовідносин та наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог щодо правомірності дій останнього під час складання розрахунку з земельного податку.
Колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на позовну заяву та змісту акту перевірки, а отже, доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним відзиву на позовну заяву та змісту акту перевірки, а отже, доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. 
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду у порядку визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя                                                                                Г. В. Земляна

Судді:                                                                                                    К. А. Бабенко

                                                                                                              Є. І. Мєзєнцев