ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1691/21 Справа № 180/1372/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2021 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат”

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків, –

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” (далі – АТ “Марганецький ГЗК”) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків.

Позовна заява мотивована тим, що він знаходився у трудових відносинах з АТ “Марганецький ГЗК”. За час роботи на даному підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлені умовами в яких він працював. Тривала дія шкідливих факторів виробничого середовища на організм, недосконалість технологічних процесів, відсутність денного освітлення, несприятливий мікроклімат, важка фізична праця, вимушена робоча поза сприяли розвитку професійних захворювань.

Вказував, що згідно виписки із акту огляду МСЕК від 02.12.2014 року йому первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 55 % та встановлено третю групу інвалідності; згідно виписки із акту огляду МСЕК від 16.11.2017 року визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 65 % та встановлено третю групу інвалідності.

Зазначав, що внаслідок втрати професійної працездатності вважає, що зазнав моральної шкоди, оскільки він втратив професійну працездатність; перестав бути повноцінною людиною; що вимагає додаткових зусиль для продовження активного громадського життя та підтримання в належному стані здоров`я, він обмежений у спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 204 033,60 грн без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05.10.2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з АТ “Марганецький ГЗК” на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ “Марганецький ГЗК”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач щорічно здійснює фінансування на виконання заходів з охорони та безпеки праці працівників; при прийнятті на роботу ОСОБА_1 проведено інструктаж та попереджено про наявність джерела підвищеної безпеки та шкідливих умов праці на підприємстві в зв`язку зі специфікою виробництва; місцевий суд не прийняв до уваги виписку із акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності ОСОБА_1 , якою встановлено 65 % втрати професійної працездатності, сума стягнута судом є завищеною; стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом позивача, який з 23.05.2020 року відповідно до пп.164.2.14, п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України є об`єктом оподаткування.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно частини першої статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Сторони по справі повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач у встановлений законом строк не звернувся до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з АТ “Марганецький ГЗК”, що підтверджується копією трудової книжки Серії НОМЕР_1 .

За час роботи на даному підприємстві він отримав професійні захворювання, які обумовлено умовами в яких він працював.

За висновком МСЕК Серії 10 ААА № 000883 від 02.12.2014 року йому первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 55 % у зв`язку із професійними захворюваннями та встановлено третю групу інвалідності.

За висновком МСЕК Серії 12 ААА № 046315 від 16.11.2017 року при повторному огляді йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках – 65 % у зв`язку із професійними захворюваннями та встановлено третю групу інвалідності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи значні тяжкі зміни життєвих зв`язків позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань, що пов`язані з перенесенням позивачем фізичного болю, необхідністю вжиття додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку зі ушкодженням здоров`я, інших обставин справи, з урахуванням вимог розумності і справедливості з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягають стягненню 100 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, втім з врахуванням змін до підпункту 164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України, вважає за необхідне доповнити рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до статті 4 Закону України “Про охорону праці” державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” від 31.03.1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, який визначено, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, судом враховано відсоток втрати позивачем професійної працездатності у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є значно завищеним, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються вказаними висновками суду.

Посилання АТ “Марганецький ГЗК” в апеляційній скарзі на відсутність обов`язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що зазначені виплати здійснюється не роботодавцем, а Фондом соціального страхування України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суперечать нормам діючого законодавства, так як Закон України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності” від 23.09.1999 року № 1105-XIV в редакції, не передбачає у 2014 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров`я Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Отже, враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, виникло у позивача з 2014 року, тобто з моменту встановлення йому вперше стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України “Про охорону праці”, а не відповідно до положень Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності”, норми якого є спеціальними.

У той же час доводи апеляційної скарги відповідача про те, судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16.01.2020 року № 466-ІХ “Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві”, яким внесено зміни до підпункту “а” підпункту 164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до Закону № 466-ІХ внесено зміни до підпункту “а” підпункту 164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Ураховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи – платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23.05.2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди необхідно стягнути з урахуванням утримання з нього обов`язкових податків і зборів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – зміні, відповідно до положень статті 376 ЦПК України шляхом доповнення другого абзацу резолютивної частини рішення. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,375,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” – задовольнити частково.

Другий абзац резолютивної частини рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року доповнити словами – “з утриманням обов”язкових податків та зборів”.

В іншій частині рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28 січня 2021 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко