ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/1740/19                                                  Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Каракашьян С.К.                                                                                                                                             Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 березня 2021 року                                                                                           м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
при секретарі                               Яблонській А.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
                                                            
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві , в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі міста Києва здійснити ОСОБА_1 перерахунок страхового стажу відповідно до законодавства України».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року позов задоволено частково. Також, суд вийшов за межі позовних вимог. Визнав протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, оформлену листом від 12.12.2018 р. №131851/03. Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву   ОСОБА_1 від 23.102018 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.  В решті позову відмовлено. 
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311  КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою від 23.10.2018 року щодо призначення пенсії за віком.
Листом від 12.12.2018 року №131851/03 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відмову в призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж ОСОБА_1 складає 18 років 3 місяці 16 днів.
Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії, позивач звернулася за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійний орган, при зверненні громадянина із заявою про призначення пенсії повинен ретельно перевірити та оцінити всі надані заявником докази, у відповідності до приписів Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з дотриманням Порядку №22-1, з прийняттям одного з рішень, передбачених пунктом 4.3 вказаного Порядку.
Однак, при розгляді заяви позивача, відповідачем вказані законодавчі приписи не виконані.
Також суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із  статтею 46 Конституції України  громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.
За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-ІV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з ч.1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Відповідно до ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.   Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
В силу частини 1 статті 26 Закону №1058-IV  особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними, зокрема, 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для відмови щодо призначення пенсії позивачу слугувала відсутність страхового стажу, передбаченого  статтею 26 Закону №1058-IV.
Так, згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 12.12.2018 №131851/03 вбачається, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 18 років 3 місяця 16 днів, що недостатньо для призначення пенсії за віком.
Разом з цим, позивач вказує на те, що відповідачем не досліджено та не враховано наступні документи: - виписка з Луганського заводу лужних акумуляторів №421 від 09.09.1993; - довідку з Запорізького міського центру зайнятості від 01.10.2018 №471/1;- архівну довідку від 01.03.2019 №107-115/470/115; - довідку про заробіток від 14.03.2019 №324, виданою «Луганським патронним заводом»; - довідку від 14.03.2019 №325, виданою «Луганським патронним заводом»;- довідку про навчання зі Східноукраїнського національного університету ім. В. Даля від 25.02.2019 №07-11/27; - довідку від 27.01.2004 №62 з «Луганського верстатобудівного заводу»; - довідку від 27.01.2004 №63 з «Луганського верстатобудівного заводу»; - довідку з держархіву ЛНР від 18.03.2019 №П-213/1;- довідку з ліквідаційної комісії №9 від 30.01.2019;- довідку про заробітну плату для обчислення пенсії від 25.03.2019 №117;- довідку з ТОВ «Побутсервіс» від 18.04.2000;- довідку з ТОВ «Побутсервіс» від 29.06.2005;- копію диплому серія НОМЕР_1 від 12.06.1985;- свідоцтво про державну реєстрацію ФОП від 04.08.1998 року.
Апелянт посилається на те, що довідки про заробітну плату не підтверджують стаж позивача, проте, можуть бути використані при обрахунку пенсії, якщо у позивача є право на призначення такої.
Разом з цим, апелянт, не зазначає періоди роботи позивача, які зараховані до трудового та страхового стажу, а які не зараховані, також  не наведені підстави не зарахування до трудового та страхового стажу відповідних періодів роботи позивача. Наявність та/або відсутність щодо позивача необхідних умов для призначення пенсії за віком - відповідачем не встановлювалася і не досліджувалася, про що також наголошено судом першої інстанції.
Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України  від 12 серпня 1993 року №637, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби,  навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості  про періоди роботи.
Із положень пунктів 20, 23, 24 Порядку №637 випливає, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових  умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Також слід зазначити, що згідно із пунктом 3.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року  № 22-1, орган, що призначає пенсію, надає роз`яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій.
Відповідно до пункту 4.7 вказаного Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Відповідач не надав доказів того, що позивачці було роз`яснено право на надання необхідних додаткових документів, в тому числі шляхом звернення до підприємства для отримання належним чином оформлених документів.
Таким чином, обставини не врахування відповідачем наданих ОСОБА_1 документів із тих мотивів, що викладені в апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не можна вважати обґрунтованими.
Крім цього, як вірно зазначено судом першої інстанції, заява ОСОБА_1 від 23.10.2018 року про призначення пенсії розглянута пенсійним органом відповідно до  закону України "Про звернення громадян". У той час, як пенсійний орган, при зверненні громадянина із заявою про призначення пенсії повинен розглянути таку заяву у відповідності до приписів Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з дотриманням Порядку №22-1, з прийняттям одного з рішень, передбачених пунктом 4.3 вказаного Порядку.
З огляду на вказані положення чинного законодавства, зважаючи на принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, що оформлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 12.12.2018 №131851/03.
Також, колегія суддів зазначає, що обчислення страхового стажу та визначення розміру пенсії є дискреційними повноваженнями відповідного територіального органу ПФУ; суд не є органом, уповноваженим на призначення пенсії, а лише має компетенцію на здійснення судового контролю за відповідністю чинному законодавству оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта владних повноважень (постанови Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18 та від 21 грудня 2019 року у справі № 663/574/17);
Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог з метою поновлення порушених прав позивача та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду.
Колегія суддів зазначає, що право на пенсію підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в межах національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримані; органи влади не можуть відмовити в таких виплатах доти, доки виплати передбачені законодавством. Конституція України, Закон України № 1058-IV гарантують усім громадянам України за встановлених умов право на матеріальне забезпечення коштом трудових та соціальних пенсій.
Так, юридичну природу соціальних виплат, зокрема пенсій, ЄСПЛ пояснює не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту законних (легітимних) очікувань особи та принцип правової визначеності, що є невіддільними елементами принципу правової держави та верховенства права (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (заяви № 7151/75 та № 7152/75), «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95), «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та № 71378/10). Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу. 
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz  v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -      

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві  - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                          Шурко О.І.

Судді:                                                                                                  Василенко Я.М.

                                                                                                    Ганечко О.М.