УХВАЛА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
18 лютого 2021 року                                                                              
м. Київ
 
справа № 581/489/14-к
провадження № 51-2934км20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча                                            ОСОБА_1 ,
судді:                                                    ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                  ОСОБА_4 ,
учасники судового провадження:
прокурор                                                      ОСОБА_5 ,
захисники                                                    ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Сумського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у кримінальній справі стосовно
 
ОСОБА_9 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в    АДРЕСА_1 ,
 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суд) про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд. 
На обґрунтування своєї вимоги захисник посилається на те, що порушено право засудженого на захист, незважаючи на клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з карантином до відновлення автобусного сполучення смт Липова Долина – м. Суми, апеляційний перегляд проведено за відсутності захисника, участь якого відповідно до ст. 45 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК України 1960 року) є обов`язковою внаслідок наявності у ОСОБА_9 психічного захворювання. 
Стверджує, що сторона захисту не отримувала змінену апеляцію прокурора, а тому не була обізнана про те, що питання про погіршення становища засудженого вже не ставиться. 
Стверджує про недопустимість окремих доказів (висновків експертиз) через те, що при винесенні постанов про призначення експертиз обвинувачений був ознайомлений після їх проведення без участі захисника, був позбавлений можливості ставити питання чи надати пояснення, а експерт – врахувати чи спростувати обґрунтованість доводів обвинуваченого. Водночас суд безпідставно не врахував висновки судово-автотехнічної експертизи від 20 травня 2013 року, згідно з якою не встановлено причинного зв`язку між діями обвинуваченого та дорожньо-транспортною пригодою (далі-ДТП). Вважає, що всівраховані судом докази суперечливі, не зрозуміло чому суд узяв до уваги одні докази та не врахував інші. 
Указує, що суд у вироку зазначив про ймовірне порушення Правил дорожнього руху (далі – ПДР) пішоходом ОСОБА_10 , проте хоча й не встановив причинного зв`язку між цим ймовірним порушенням та ДТП, однак мав визначити ступінь вини потерпілого. 
Зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на порушення, допущені судом першої інстанції, залишив поза увагою відповідні доводи сторони захисту та не виконав вказівки, надані при попередньому апеляційному розгляді, оскільки відсутня чітка позиція суду щодо порушення потерпілим ПДР, хоча в попередній ухвалі вказувалось на необхідність усунути суперечності та дати оцінку діям потерпілого щодо відповідності вимогам ПДР. 
Вказує, що апеляційний суд послався в ухвалі на ст. 95 КПК 2012 року, хоча справа розглядалася за КПК 1960 року.
Вважає, що апеляційний суд порушив принцип змагальності, оскільки розглянув провадження за відсутності засудженого та захисників, які неодноразово в своїх заявах повідомляли про бажання брати участь в апеляційному перегляді справи; планували, але були позбавлений можливості, зокрема, подати доповнення до апеляційної скарги, заявити клопотання про додатковий допит експерта. 
 
Зміст оскаржуваних судових рішень та обставини у кримінальній справі, встановлені судами
За вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 жовтня 2019 року  ОСОБА_11 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено, стягнуто на її користь з  ОСОБА_11 28 442 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 200 000 грн – моральної шкоди та 3456 грн – витрат на правову допомогу. 
 
За ухвалою Сумського апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляцію прокурора Середино-Будського відділу Шосткинської місцевої прокуратури ОСОБА_13 задоволено, апеляції захисника ОСОБА_14 , заступника прокурора Сумської області ОСОБА_15 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – змінено в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.
Призначено ОСОБА_16 покаранняза ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стягнуто з  ОСОБА_11 на користь ОСОБА_12 10 272 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 200 000 грн – моральної шкоди та 3456 грн – витрат на правову допомогу. 
Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду на показання ОСОБА_9 як обвинуваченого від 30 травня 2011 року та 05 червня 2012 року.
В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
 
ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 11 липня 2010 року близько 23:00 рухався автодорогою сполученням смт Липова Долина – с. Побиванка в напрямку с. Побиванка наавтомобілі ВАЗ 21072 (д.н.з. НОМЕР_1 ), яким він керував за дорученням, на відстані 1,3 м від правого краю проїзної частини, зі швидкістю в межах 70-90 км/год, але не менше 66,8 км/год, (більш точну швидкість не встановлено). Неподалік с. Побиванка  ОСОБА_9 помітив попереду зустрічний вантажний автомобіль, який рухався при включеному дальньому світлі фар, та перемкнув світло фар свого автомобіля на ближнє, що зробив і зустрічний автомобіль. Перебуваючи на відстані близько 300 м від зустрічного автомобіля, ОСОБА_9 попереду свого автомобіля на проїзній частині своєї смуги руху раптово помітив людину – ОСОБА_17 та застосував екстрене гальмування, при цьому, автомобіль з заблокованими колесами подолав відстань 25 м. В цей момент об`єктивна видимість перешкоди складала 39,9 м, а видимість дороги 30,1 м. ОСОБА_9 , маючи можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог ПДР, перевищуючи допустиму швидкість руху, яка не повинна перевищувати 59,4 км/год за умови об`єктивної видимості дороги, не зміг зупинити автомобіль при необхідності вчасного виявлення небезпеки для руху, яку він був об`єктивно спроможній виявити та необхідності застосування своєчасного гальмування і в результаті цього відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_17 .
З технічної точки зору в діях водія автомобіля ВАЗ 21072 вбачаються невідповідність вимогам пункту 12.2 та пункту 12.3 ПДР, які знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою (далі – ДТП) та наслідками, що настали.
Внаслідок ДТПпішохід ОСОБА_17  отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. у виді травми голови з лінійним переломом правої виличної та тім`яної кісток та крововиливами в м`яких тканинах з боку кісток черепа, над твердою та під м`якими мозковими оболонками в правій лобній та обох тім`яних долях; травми хребта з переломом тіла 8 грудного хребця з повним переривом спинного мозку; травми грудної клітки із забоєм обох легень і крововиливом в плевральній порожнині, а також легкі та середньої тяжкостітілесні ушкодження. Від отриманих ушкоджень ОСОБА_17 незабаром помер.
 
Позиції інших учасників судового розгляду щодо поданої касаційної скарги
Захисники у засіданні суду касаційної інстанції підтримали касаційну скаргу, прокурор частково підтримала доводи касаційної скарги захисника.
 
Мотиви Суду
Доводи про однобічність і неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України1960 року і на які є посилання в касаційній скарзі, були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанції та не є відповідно до положень ч. 1 ст. 398 цього Кодексу предметом дослідження та перевірки касаційним судом. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
З урахуванням підстав для скасування або зміни судових рішень, визначених у ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року, касаційний розгляд здійснено в частині перевірки доводів, викладених у касаційній скарзі, щодо посилань на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону.
 
Доводи у касаційній скарзі про те, що внаслідок проведення апеляційного перегляду справи за відсутності захисника, участь якого відповідно до ч. 1 ст. 45 КПК України 1960 року є обов`язковою у зв`язку з наявністю у ОСОБА_9 психічного захворювання, порушено право засудженого на захист, є безпідставними.
З матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції перед початком апеляційного розгляду дослідив питання про можливість проведення апеляційного розгляду справи за відсутністю учасників судового розгляду та встановив, що останні були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду поданих апеляцій, при цьому, з будь-якими клопотаннями до апеляційного суду не зверталися.
Так, 22 квітня 2020 року учасникам судового розгляду письмово доведено до відома, що розгляд зміненої апеляції прокурора Середино-Будського відділу Шосткинської місцевої прокуратури ОСОБА_13 , апеляцій захисника ОСОБА_14 та заступника прокурора Сумської області ОСОБА_15 відбудеться о 13:30 20 травня 2020 року (вих.№581/489/14-к/5731/2020). Наявні в матеріалах кримінальної справи розписка про одержання повістки про виклик до суду підтверджують факт отримання особисто засудженим ОСОБА_9 , а рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення – відповідно факт отримання даного виклику іншими учасниками процесу.
Доводи касаційної скарги щодо неотримання стороною захисту зміненої апеляції прокурора, а відповідно й необізнаність про те, що питання про погіршення становища засудженого вже не ставиться, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Так, відповідно до даних матеріалів кримінальної справи, зокрема щодо розгляду апеляційним судом поданих апеляцій, захисники  ОСОБА_6 та ОСОБА_14  брали участь у судовому засіданні від  22 квітня 2020 року, де вирішувалось питання про розгляд уже зміненої апеляції прокурора. Крім того, захисник ОСОБА_14 подала суду апеляційної інстанції заперечення на змінену апеляцію прокурора   ОСОБА_13 та доповнення до своєї апеляції в інтересах засудженого.
Відповідно по положень п. 2 ч. 1 ст. 45 КПК України 1960 року участь захисника при  провадженні  дізнання,  досудового слідства  і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою, у тому числи, у  справах  про  злочини осіб,  які через свої фізичні або психічні вади (німі, глухі, сліпі тощо) не можуть самі реалізувати своє право на захист, - з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення або з моменту встановлення цих вад. 
Водночас згідно з  ч. 2 ст. 45 цього Кодексу в суді апеляційної інстанції участь захисника у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, є обов`язковою, якщо в апеляції ставиться питання про погіршення становища засудженого чи виправданого.
За таких обставин, враховуючи, що в зміненій апеляції прокурора Середино-Будського відділу Шосткинської місцевої прокуратури ОСОБА_13 питання про погіршення вже не ставилось, як і в апеляції заступника прокурора Сумської області ОСОБА_15 , суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути кримінальну справу за поданими апеляціями за відсутності засудженого та його захисників, а також інших учасників судового розгляду, що не суперечить вимогам закону.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 377 КПК України 1960 року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.
З матеріалів провадження вбачається, що апеляційний суд цих вимог закону дотримався.
Як встановив апеляційний суд, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 323, 324 КПК України 1960 року, встановивши фактичні обставини кримінальної справи,  вирішивши всі питання, які вирішуються судом при постановленні вироку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху ним як особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.Цей висновок повністю доводиться доказами, наведеними судом на підтвердження встановлених ним обставин - показаннями потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , експертів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які узгоджуються між собою та об`єктивно підтверджуються  іншими дослідженими судом доказами - даними протоколів огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схеми ДТП, протоколів огляду транспортного засобу, висновками судово-медичних та автотехнічних експертиз.
Апеляційний суд погодився з відхиленням судом першої інстанції доводів сторони захисту, які зводились до того, що ОСОБА_9 не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого ОСОБА_17 , оскільки такі твердження не відповідають матеріалам кримінальної справи. При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що в рамках цієї кримінальної справи у зв`язку із неодноразовою зміною ОСОБА_9 показань, в тому числі і при відтворенні обстановки і обставин події, щодо фактичних обставин ДТП, зокрема спочатку про засліплення його світлом фар зустрічного автомобіля, потім про те, що зустрічний автомобіль його не засліплював, було проведено шість автотехнічних експертиз. 
У висновках трьох експертиз зазначалося про наявність в діях водія ОСОБА_9 порушення ПДР, що знаходяться в причинному зв`язку з ДТП та наслідками, що настали, і лише один висновок судово-автотехнічної експертизи від 20 травня 2013 року № 348 вказував на те, що в діях ОСОБА_9 відсутні будь-які невідповідності вимогам ПДР. 
Суд першої інстанції детально проаналізував у вироку всі наявні у провадженні докази, зокрема висновки експертиз, у тому числі висновок судово-автотехнічної експертизи від 20 травня 2013 року № 348, на який посилається сторона захисту,  та належним чином обґрунтував, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші. 
Зокрема, з даних комісійної додаткової судово-автотехнічної експертизи від 03 листопада 2011року № 5376/5377, на висновки якої, в тому числі, послався суд першої інстанції, обґрунтовуючи наявність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, вбачається, що така була проведена на підставі вихідних даних, отриманих під час відтворення обстановки та обставин події за участі ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_19 від 02 та 28 вересня 2011 року, тобто через незначний проміжок часу після подій, які відбулися, в умовах, максимально наближених до умов, які існували при ДТП (погода, дорожня обстановка, освітлення, транспортні засоби з технічними характеристиками, згідно свідчень відповідної особи, з якою проводиться слідча дія).
Згідно з висновком цієї експертизи, з урахуванням слідової картини, зафіксованої на місці ДТП протоколом огляду від 11 липня 2010 року, мінімальна швидкість руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_9 складала 66,8 км/год. Згідно з протоколом додатково проведеного відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_9 , видимість перешкоди (пішохода) складала 39,9 м, а видимість дороги 30,1 м. Отримане значення швидкості автомобіля ВАЗ є мінімальним від дійсного значення швидкості з огляду на те, що сліди гальмування автомобіля могли не відобразитися на проїзній частині в повному обсязі, тому в подальшому дослідженні, при проведенні розрахунків експертом будуть використовуватися значення швидкості автомобіля ВАЗ, які були отримані слідчим шляхом – 70,80,90 км/год. В цій дорожній ситуації безпечною швидкістю руху для водія ОСОБА_9 , з урахуванням дорожньої обстановки та встановленої видимості під час додатково проведених відтворень обстановки та обставин події, є 59,4 км/год за умови видимості проїзної частини 30,1 м. В цій дорожній ситуації, показання водія ОСОБА_9 , надані ним під час додатково проведеного відтворення обстановки та обставин події, в частині застосування ним гальмування на відстані 2,3 м до початку відображення лівого сліду гальмування на проїзній частині – є технічно неспроможними. В діях водія ОСОБА_9 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.2, 12.3 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали. 
Висновки вищевказаної комісійної додаткової судово-автотехнічної експертизи від 03 листопада 2011року № 5376/5377 повністю узгоджуються з висновком експерта ОСОБА_21 від 18 червня 2012 року № 82. 
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_21 дав суду свідчення, що час реакції водія згідно висновку, що був ним складений у цій справі, становить 0,8 секунд. Для визначення часу реакції водія, з урахуванням обставин ДТП, бралися методичні рекомендації та вихідні дані, враховувалася дорожня обстановка на момент ДТП, момент появи пішохода, швидкість руху автомобіля, необхідність підвищеної уваги водія за обставин ДТП. На його переконання водій мав об`єктивну можливість завчасно виявити вихід пішохода на проїзній частині. У цьому випадку водій рухався з такою швидкістю, яка не давала можливості належним чином відреагувати на виникнення небезпеки. 
Суд першої інстанції врахував, що висновок експерта від 18 червня 2012 року № 82 складений на підставі даних, які повідомив ОСОБА_9 при відтворенні 05 та 09 червня 2012 року за участю захисника, при цьому обвинувачений та його захисник в суді не заперечували в цілому проти правильності визначених при відтворенні обставин. 
Доводи у скарзі захисника про те, що  ОСОБА_9 не порушив дозволену на той час швидкість руху за межами населеного пункту - 90 км/год, є необґрунтованими з огляду на те, що  ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що обрана ним швидкість руху хоча й була дозволеною, проте не була безпечною з урахуванням дорожньої обстановки, не давала можливості належним чином відреагувати на виникнення небезпеки, що призвело до виникнення ДТП та смерті потерпілого.
Суд першої інстанції зазначив у вироку, що в діях пішохода ОСОБА_17 імовірно є порушення вимог правил дорожнього руху України, проте в ході розгляду справи не встановлено наявності причинного зв`язку ДТП з порушеннями ПДР України ОСОБА_17 , з огляду на що суд не визначає ступеню вини ОСОБА_17 .
Таким чином, апеляційний суд дослідив матеріали кримінальної справи, проаналізував та належним чином спростував доводи, наведені в апеляціях, обґрунтовано погодившись з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій. Апеляційний розгляд кримінальної справи проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.
Відповідно до положень статей 370 і 371 КПК України 1960 року істотним порушенням кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову. Неправильним застосуванням кримінального закону, що тягне за собою скасування чи зміну вироку (постанови), є: незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню; застосування судом кримінального закону, що не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, який суперечить його точному змісту.
З урахуванням зазначеного посилання апеляційного суду на вимоги ст. 95 КПК України 2012 року та виключення у цьому зв`язку з мотивувальної частини вироку посилання на показання ОСОБА_9 під час досудового слідства, на думку Суду, не є тим істотним порушенням кримінально-процесуального закону, яке б за встановлених судом обставин перешкодило чи могло перешкодити суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на вищезазначене Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування ухвали та направлення справи на новий апеляційний розгляд. 
Керуючись статтями 394 – 396, 400-2 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК 2012 року пунктами 4, 6 §3 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, Суд
у х в а л и в:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського апеляційного суду від 20 травня 2020 року стосовно ОСОБА_9  залишити без зміни.
Ухвала Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                      ОСОБА_3