СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2021 р.                                                                      Справа № 922/1529/20  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Склярук О.І., суддя Дучал Н.М. , суддя  Сіверін В.І. ,
при секретарі судового засідання  Стойки В.В.,
за участю представників сторін: 
від позивача, Веретун Н.І., адвокат, 
від відповідача, не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача за вх. №3467 Х/1 на  рішення  господарського суду Харківської області від 17.08.20 (суддя Байбак О.І., повний текст складено 18.08.2020) у справі № 922/1529/20 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Лайт Проджект", м.Полтава,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерго", м. Харків,
про стягнення 435602,40 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Смарт Лайт Проджект", м. Полтава (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерго", м. Харків (далі за текстом - відповідач) 435602,40 грн., з яких: 190092,00 грн. основного боргу; 44473,36 грн. індексу інфляції; 15800,42 грн. 3% річних; 131785,65 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами; 53450,97 грн. пені.
Також позивачем заявлено до стягнення витрати на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору.
В якості підстав для звернення з позовною заявою позивачем зазначено  неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасного та повного розрахунку за отриманий товар за укладеним між сторонами договором поставки №20 від 07.09.2017.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.05.2020 позовну заяву        прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Зазначену справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2020 р.  по справі  № 922/1529/20 позовні вимоги  задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерго" (адреса: 61001, м. Харків, пр.-т Гагаріна, буд. 1, офіс 516; код ЄДРПОУ 38384627) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Лайт Проджект" (адреса: 36014, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 121-А; код ЄДРПОУ 40067081): основний борг у сумі 190092,00 грн. основного боргу; 17753,19 грн. індекс інфляції; 15800,42 грн. 3% річних; 53450,97 грн. пені; 4156,44 грн. судового збору; 6361,22 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В решті у задоволенні позову відмовлено.
Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення.
Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що передбачена у п.8.5 Договору стягнення процентів за користування чужими коштами є пенею, яку позивач також нарахував на підставі  п.9.3. Договору, і яка була стягнута рішенням суду. Тому,  стягнення з відповідача відсотків за користування  грошовими коштами  на підставі п.8.5 Договору є безпідставним. Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку, про неправильне обчислення позивачем суми зростання боргу з урахуванням індексу інфляції. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» звернулося до  Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні інфляційних втрат у розмірі 18 629,06 грн та прийняти нове рішення  про стягнення з відповідача інфляційних втрат у загальній сумі 36 382,25 грн та в частині відмови 25 % за користування чужими грошовими коштами у сумі 131 785,65 грн та прийняти в цій частині нове рішення про стягнення відсотків.
Вважають, що рішення по справі, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, прийнято без врахування усіх обставин справи, з не правильним застосування норм матеріального права. За переконанням позивача, інфляційні, які підлягають стягненню з  ТОВ «Інтерго»  складають 36 382,25 грн. Звертають увагу суду, що право продавця на стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку прострочення оплати товару прямо передбачено ч.3 ст.692 ЦК України та п.8.5. Договору. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» на рішення Господарського суду Харківської області по справі №922/1529/20 від 17.08.2020 залишено без руху.
29.09.2020 р. ухвалою Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю  «Смарт Лайт Проджект».
Ухвалою  Верховного Суду від 06.11.2020 р.  відкрите касаційне провадження у справі № 922/1529/20 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальність «Смарт Лайт Проджект» на ухвалу Східного апеляційного господарського суду  від 29.09.2020 у справі № 922/1529/20.
03.12.2020  постановою  Верховного Суду по справі № 922/1529/20 касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» задоволено частково. Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 29.09.2020 у справі №922/1529/20 скасовано. Справу № 922/1529/20 передано до Східного апеляційного господарського суду для вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Смарт Лайт Проджект» на рішення Господарського суду Харківської області від 17.08.2020 у справі № 922/1529/20.  
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.12.2020 р. поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 17.08.2020 у справі № 922/1529/20 та відкрите апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» на рішення Господарського суду Харківської області від 17.08.2020 у справі № 922/1529/20. Цією ж ухвалою зобов`язано учасників справи до 14.01.2021 включно надати до суду відзив на апеляційну скаргу. 
12.01.2021 від  відповідача по справі надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить  у задоволенні апеляційної скарги відмовити.  Вважає, що встановлена у  п.8.5. Договору відповідальність щодо сплати значно підвищених в порівнянні з п.9.3. Договору «процентів за користування чужими грошовими коштами» за своєю правовою природою є пенею (ч.3 ст.549 ЦК України), що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. У п.9.3 Договору сторонами вже передбачена відповідальність покупця у вигляді сплати пені за прострочення виконання зобов`язання та нарахована позивачем пеня на підставі п.9.3 Договору. Стягнення встановлених у п.8.5. Договору «процентів за користування чужими грошовими коштами» суперечить як вимогам Конституції так і призводить до безпідставного збагачення однією стороною за рахунок іншої.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.01.2021 р. розгляд справи призначено на 04 лютого 2021р.
У судове засідання, призначене на 04.02.2021 представники сторін  не з`явилися.
03.02.2021 від заявника апеляційної скарги надійшли додаткові пояснення  по справі.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду  від 04.02.2021 розгляд справи відкладено на 16.02.2021 р.
У судове засідання, призначене на 16.02.2021 р.,  з`явився представник заявника апеляційної скарги, який підтримав вимоги, викладені  у апеляційній скарзі.
Представники відповідача у судове засідання не з`явилися. Про час та місце проведення судового засідання сторони повідомлялися належним чином. Явка представників сторін не визнавалася обов`язковою.
Відповідно до приписів ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. (ч.1 ст.270 ГПК України)
Заслухавши доповідь головуючого по справі (суддю-доповідача), дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, додаткові пояснення заявника апеляційної скарги,  заслухавши представника заявника апеляційної скарги,   який з`явився у судове засідання, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на нижче викладене.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини справи.
07.09.2017 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено договір поставки № 20 (далі за текстом - договір; а. с. 17-19), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити і передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (п. 1.1 договору).
Відповідно до п. 4.1 договору строки поставки кожної узгодженої партії товару становить 10 (десять) календарних днів з дати узгодження партії поставки в рахунку.
За змістом пунктів 7.1.-7.3. договору, договору ціна товару, який поставляється на умовах даного договору, узгоджується та відображається в рахунках-фактурах та вказується у видатково-прибутковій накладній. Сума договору складається з суми вартості усіх партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії цього договору. Ціни встановлюються у національній валюті України - гривня.
Згідно з п. 8.1 договору покупець повинен сплатити поставлений товар не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки товару постачальником. Оплата здійснюється у розмірі повної вартості поставленої партії товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах постачальника в цьому договорі.
Пунктом 8.2. договору передбачено, що оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та рахунку-фактури, виставленої постачальником на вартість поставленої партії товару.
Згідно з п. 8.5. договору, в разі прострочення покупцем оплати більше товару, ніж на 60 календарних днів, постачальник має право вимагати, а покупець зобов`язаний сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25% (двадцяти п`яти) річних, які нараховуються на суму заборгованості покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику.
У відповідності до п. 9.3 договору за порушення грошових зобов`язань за цим договором винна сторона сплачує постраждалій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період припущення порушення винною стороною, від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожний день порушення виконання.
Пунктом 11.1 договору передбачено: цей договір вступає в дію з дати його укладання обома сторонами і діє до 31.12.2017, але до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по даному договору. Дострокове розірвання договору можливе лише у випадках, передбачених чинним законодавством України в порядку, передбаченому чинним законодавством України.
Матеріали справи свідчать про те, що позивач на виконання умов договору поставив відповідачу обумовлений договором товар за наступними видатковими накладними: 
№ 365 від 03.11.2017 на суму 143382,00 грн. (а. с. 26);
№ 412 від 06.11.2017 на суму 20073,48 грн. (а. с. 27);
№ 385 від 14.11.2017 на суму 28676,40 грн. (а. с. 28);
№ 425 від 22.11.2017 на суму 169725,00 грн. (а. с. 29);
№ 444 від 27.11.2017 на суму 190092,00 грн. (а. с. 30);
№ 188 від 05.06.2018 на суму 159541,50 грн. (а. с. 31).
Всього на загальну суму 711 490,38 грн.
Факт поставки товару відповідачу за зазначеними видатковими накладними також підтверджується відповідними підписаними сторонами товарно-транспортними накладними (а. с. 49-54).
Товар було передано уповноваженим особам підприємства відповідача, які діяли на підставі довіреностей (а. с. 45-48).
Податкові зобов`язання за поставлений товар за згаданими видатковими накладними були поставлені позивачем на облік, про що складено податкові накладні. Будь-яких заперечень з цього приводу підприємством відповідача не заявлялося.
Як зазначає позивач, з метою  оплати відповідачем отриманого товару останньому були виставлені наступні рахунки:№ 315 від 07.09.2017 на суму 143382 грн.; № 343 від 02.11.2017 на суму 20073,48 грн.; № 351 від 07.09.2017 на суму 28676,40 грн.; № 362 від 10.11.2017 на суму 169725 грн.; № 363 від 10.11.2017 на суму 190092 грн.; № 344 від 02.11.2017 на суму 159541,50 грн. (а.с. 20-25)
Відповідач за отриманий товар своєчасно та в повному обсязі не розрахувався. Станом на момент розгляду справи його борг перед позивачем        за поставлений товар становить 190092 грн.
З метою досудового врегулювання спору позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 1 від 25.01.2019 (а. с. 59-70) з вимогою про сплату існуючої заборгованості. Однак, остання залишена відповідачем без відповіді та без задоволення.
Крім того, в зв`язку з прострочення відповідачем виконання своїх зобов`язань за договором, позивачем        на підставі умов договору також нараховано до стягнення з відповідача 44473,36 грн. індексу інфляції, 15800,42 грн. 3% річних, 131785,65 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами та 53450,97 грн. пені.
Як зазначалося вище, судом першої інстанції позовні вимоги позивача задоволено частково. У задоволенні процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 131 785,65 грн та у стягнені інфляційних у розмірі 18 629,06 грн відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю. 
Судова колегія  не повністю   погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на нижче викладене.
Відповідно до приписів  ч. 1    ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.  Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Стаття  526 Цивільного кодексу України встановлює, що     зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього    Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.        
Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було  укладено договір поставки № 20 від 07.09.2017 р.
За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.  ( ст.712 ЦК України)
Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу приписів ст. ст.    691,    692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Відповідно до п.8.1. Договору поставки № 20 від 07.09.2017 р. , Покупець зобов`язаний сплатити поставлений товар не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару Постачальником. Оплата здійснюється у розмірі повної вартості   поставленої партії товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок Постачальника, зазначений у реквізитах Постачальника в цьому договорі.
З матеріалів справи вбачається, що строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати товару є таким, що настав.
Факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за поставлений товар у сумі 190092,00 грн. підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовано. 
За таких обставин,  позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача  190092,00 грн. заборгованості за поставлений товар за договором поставки № 20 від 07.09.2017, є такими що підлягають задоволенню.
Відповідно до приписів ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України,  Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачем у зв`язку з порушенням відповідачем  своїх зобов`язань було нараховано на суму заборгованості три відсотка річних у розмірі 15 800,42  грн, які було стягнуто судом першої інстанції у повному обсязі. Рішення по справі, в цій частині, не оскаржується.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача суму зростання боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 44 473,36 грн.
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок  позивача, прийшов до висновку, що ця вимога підлягає задоволенню тільки на суму 17753,129 грн.   
Перевіривши розрахунок позивача, судова колегія погоджується з твердженням заявника апеляційної скарги, що сума зростання боргу з урахуванням індексу інфляції складає 36 382, 25 грн.
Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) – показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.
Відповідно до ст.3 вище зазначеного Закону, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині зниженні грошових коштів, що існував у певній період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.
Згідно з Листом Державного комітету статистики України № 11/1-5/73 від 13.02.2009 також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 ( 30) степені). Так як він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.      
Відповідно до п.6 Наказу Держкомстату № 265 від 27.07.2007 «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», розрахунок базового індексу споживчих цін проводиться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули  Ласпейрса. Розрахунок базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.
При цьому , коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то, в такому випадку, виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченою частиною 2 ст.625 Цивільного кодексу України – стягнення інфляційних втрат за такий місяць.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019, у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019, у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.
Як вбачається з розрахунку, виконаного позивачем при зверненні з апеляційною скаргою, та перевіреним судом апеляційної інстанції, розрахунок нарахувань інфляційних втрат позивача, здійснено окремо за кожний період часу протягом якого діяв відповідний індекс інфляції. При цьому до розрахунку не включено період часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція), а одержані таким чином результати підсумовано за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин сума інфляційних, які підлягають стягненню з ТОВ «Інтегро» за прострочення зобов`язання становить 36 382, 25 грн.
З огляду на наведене, позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають задоволенню на суму 36 382,25 грн. У задоволенні інфляційних втрат на суму 8 091,11 грн слід відмовити. 
Що стосується позовної вимоги  про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами у сумі 131 785,65 грн.
Як зазначалося вище, судом першої інстанції у задоволенні цієї позовної вимоги було відмовлено. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що за своєю правовою суттю стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами є пенею, яка вже  була стягнута з відповідача.
Про те судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижче викладене. 
Стаття 536 Цивільного кодексу України встановлює, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.  Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Право  продавця на стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у випадку прострочення оплати товару також  прямо передбачено у ч.3 ст.692 Цивільного кодексу України та п.8.5. Договору.
Відповідно до п.8.5. Договору  в разі прострочення Покупцем оплати  товару більше ніж на 60 календарних днів, Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов`язаний сплатити проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25 % річних, які нараховуються  на суму заборгованості Покупця за весь період користування ним грошовими коштами, які належать до сплати постачальнику.
Судова колегія зазначає, що проценти річних про які йдеться у ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених ст.536 Цивільного кодексу України.  Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов`язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов`язанням сплатити кошти, тоді як проценти річних, зазначені у ст.536 Цивільного кодексу України – це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними або збереженими.
Відповідно до приписів ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. ( ч.3 ст. 549 ЦК України) 
Таким чином,  «пеня»  відноситься до поняття «неустойки» та вживається у главі 2 «Забезпечення виконання зобов`язання» та у главі «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» 
В той же час,  застосування пені не виключає одночасного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами (ст.536 ЦК України), оскільки стягнення відповідних процентів не є  видом забезпечення виконання зобов`язань або  штрафною санкцією.
Таким чином, проценти річні за користування чужими грошовими коштами не є тотожними ні процентам за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, передбаченим ст.625 ЦК України, ні пені, обчисленої відповідно до ст. 549 ЦК України, оскільки вказані нарахування мають різну правову природу і врегульовані різними нормами цивільного законодавства, а отже вимога про одночасне стягнення процентів за користування грошовими коштами поряд із штрафними санкціями та/ або компенсаційними виплатами, направленими на захист майнового права та інтересу кредитора, не призводить до порушення вимог ст.61 Конституції України  і не може вважатися накладенням подвійного стягнення за несвоєчасне виконання зобов`язань.
Судова колегія погоджується з твердженням заявника апеляційної скарги, що  пеня,  передбачена статтею 549 ЦК України, та проценти за користування чужими грошовими коштами за ст. 526 ЦК України жодним чином не збігаються за обсягом понять, та  свідчить про те,  що перша є способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності, а друга – встановлена законом або договором платою за користування чужими грошовими коштами, як правомірним, так і неправомірним. 
Правова природа понять «пеня»  та «проценти» за користування чужими коштами, є різною, а норми статей 549, 536, 692 Цивільного кодексу України не містять будь-яких виключень щодо їх одночасного застосування.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості, а відтак, на підставі приписів ч.3 ст.692 Цивільного кодексу України сторони погодили у п.8.5. Договору сплату процентів за користування грошовими коштами постачальника у разі порушення строків оплати отриманого товару постачальником. Вказане положення договору є чинним та не суперечить нормам діючого законодавства, а отже є обов`язковим для сторін.
Сторони скористались своїм правом та вільно визначили умови договору.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку,  що проценти за користування чужими грошовими коштами ( п.8.5. Договору) за своєю природою тотожні пені,  виходячи виключно з того, що вони обчислені у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання.
Що стосується судових витрат у тому числі і  на правничу допомогу при розгляді справи у суді першої інстанції.
Як вбачається з тексту рішення. судові витрати у тому числі і витрати на правничу допомогу було розподілено між сторонами пропорційне задоволених вимог. Враховуючи задоволення позовних в частині стягнення з відповідача збитків від інфляції у розмірі 36 382, 25 грн та за користування чужими грошовими коштами у розмірі 131 785, 65 грн, з відповідача на користь повивача повинно бути стягнуто 6 413 грн 16 коп. судового збору та 9 815 грн витрат за правничу допомогу.
Що стосується відшкодування витрат на правничу допомогу під час  розгляду апеляційної скарги. 
Згідно з    ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема,  на професійну правничу допомогу.
Згідно зі    ст. 126 Господарського процесуального кодексу  України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"    передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Як свідчать матеріали справи, в зв`язку з порушенням відповідачем прав та інтересів позивача, останній звернувся до адвоката з метою надання останнім правової допомоги, в т. ч. пов`язаної зі зверненням до суду з апеляційною скаргою.
При зверненні  до суду апеляційної інстанції на підтвердження понесених витрат на надання правової допомоги позивач надав до суду  Договір № 11 про надання правової допомоги від 02.09.2020, відповідно до якого Адвоката приймає доручення Клієнта та бере на себе зобов`язання надати Клієнту правову допомогу, зокрема, складання процесуальних документів (заперечень, клопотань, претензій, позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, заяв про вжиття заходів забезпечення позову та інших документів відповідно до вимог процесуального законодавства).
Крім того  , між сторонами 09.09.2020 була укладена Додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 11 від 02.09.2020, яка визначала порядок оплати гонорару адвокату за надання правової допомоги у суді апеляційної інстанції у справі № 922/1529/20 про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегро» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» заборгованості за поставлений товар та стягнення компенсаційних виплат та штрафних санкцій за договором поставки № 20 від 07.09.2017 в апеляційній інстанції.
У пункті 1 Додаткової угоди № 1  сторони визначили  вартість послуги, а саме підготовка апеляційної скарги до Східного апеляційного господарського суду по справі № 922/1529/20 про стягнення з ТОВ «Інтерго» заборгованості за поставлений товар та стягнення компенсаційних виплат та штрафних санкцій за договором поставки № 20 від 07.09.2017 , яка  складає 10 000 грн.
09.09.2020 р. сторони підписали  акт приймання-передачі наданих послуг № 1, яким підтвердили отримання послуг на суму 10 000 грн.
Крім того до матеріалів справи надано Звіт про надання правової допомоги №1 від 09.09.2020 р.
Відповідачем в порушення ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України не доведено, що заявлені позивачем витрати на правничу допомогу є неспіввісними. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідачем також не заявлялося.     
Враховуючи викладене, а також те, що факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу та сума таких витрат підтверджується матеріалами справи,  судова колегія  приходить до висновку про необхідність розподілу судових витрат виходячи з суми сплачених позивачем витрат на послуги адвоката в розмірі 10000 грн.
Відповідно до приписів  ст. 275 Господарського процесуального кодексу України,  суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право,  залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення;  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Стаття 277 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
В  даному випадку, судом першої інстанції при прийнятті рішення по справі було не правильно застосовано норми матеріального права у зв`язку з чим рішення по справі підлягає скасуванню частково, а апеляційна скарга – задоволенню.
Судові витрати за звернення з апеляційною скаргою покласти на відповідача. 
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -  

ПОСТАНОВИЛА:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Лайт Проджект", м.Полтава, на рішення Господарського суду Харківської області  від 17.08.2020 у справі № 922/1529/20 – задовольнити.
2.Рішення Господарського суду Харківської області від 17.08.2020 у справі №922/1529/20 скасувати в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі                        17 753,19 грн. та відмови у стягненні з ТОВ «Інтегро» інфляційних втрат у розмірі         18 629,06 грн., а також в частині відмови у стягненні  25 % за користування чужими  грошовими коштами  у сумі 131 785,65 грн.
В цій частині прийняти нове рішення у справі.
Стягнути з  Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегро» (адреса: 61001, м. Харків, пр.-т Гагаріна, буд. 1, офіс 516; код ЄДРПОУ 38384627) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю  «Смарт Лайт Проджект» (адреса: 36014, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 121-А; код ЄДРПОУ 40067081; IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 331401) інфляційні втрати у розмірі 36 382, 25 грн та 131 785,65 грн за користування чужими грошовими коштами.
В решті рішення по справі залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтегро» (адреса: 61001, м. Харків, пр.-т Гагаріна, буд. 1, офіс 516; код ЄДРПОУ 38384627) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт Лайт Проджект» (адреса: 36014, м. Полтава, вул. Шевченка, буд. 121-А; код ЄДРПОУ 40067081; IBAN НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк», МФО 331401) судові витрати, понесені при зверненні до суду першої інстанції  на правничу допомогу  у розмірі 9815, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору за звернення до суду першої інстанції у  сумі 6 413,16 грн.,  судові витрати понесені при зверненні з апеляційною скаргою  по сплаті судового збору  у сумі 2 256, 22 грн.  та витрати на правничу допомогу у сумі 10 000 грн.
Доручити Господарському  суду Харківської області видати відповідний наказ.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок і строки оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського  процесуального кодексу України.                          

Повний текст постанови складено   23.02.2021 

Головуючий суддя                                                                    О.І. Склярук

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал  

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін