ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8998/18                                                        Суддя першої інстанції: Вовк П.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 січня 2021 року                                                                              м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Карпушової О.В.,
при секретарі                    - Закревській І.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Міністерства фінансів України, третя особа - Кабінет Міністрів України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2018 року Бориспільська районна державна адміністрація Київської області (далі - Позивач, Бориспільська РДА) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства фінансів України (далі - Відповідач, Мінфін України), третя особа - Кабінет Міністрів України (далі - Третя особа, КМ України), про:
- визнання протиправними дій Відповідача по зміні (коригуванню) показників обсягів надходжень податку на доходи фізичних осіб до бюджету Бориспільського району Київської області за 2016 рік при визначенні розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на 2018 рік; 
- зобов`язання Відповідача звернутися до Кабінету Міністрів України із поданням про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» із зазначенням в Додатку №6 «Міжбюджетні трансфери (базова та реверсна дотації, освіта, медична субвенції та додаткова дотація з державного бюджету місцевим бюджетом) на 2018 рік» розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на рівні (розмірі) 55  645,25 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 12.06.2020 року, скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено повністю.
У вересні 2020 року Мінфін України звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій просив:
- зупинити виконання за виконавчим документом (виконавчий лист № 826/8998/18 виданий 22.06.2020 року, ВП № 62764071 від 10.08.2020 року про зобов`язання Міністерство фінансів України звернутись до Кабінету Міністрів України із поданням про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» із зазначенням в додатку №6 «Міжбюджетні трансферти (базова та реверсна дотації, освіта, медична субвенції та додаткова дотація з державного бюджету місцевим бюджетам) на 2018 рік» розміру реверсної дотації районного бюджету Бориспільського району Київської області на рівні (розмірі) 55 645, 25 тис. грн.);
- визнати виконавчий документ, а саме: виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва № 826/8998/18 від 22.06.2020 року, таким, що не підлягає виконанню.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.09.2020 року у задоволенні заяви Мінфіну України про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що неможливість виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у той час як будь-яких обґрунтованих доводів неможливості виконання рішення суду Відповідачем не наведено.
Не погоджуючись із даним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти нове рішення про задоволення заяви Мінфіну України про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом залишено поза увагою особливості бюджетного процесу, не враховано неможливості внесення змін до Державного бюджету України на відповідний рік після закінчення бюджетного періоду, а також не було надано оцінки відповідним доводам заявника.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2020 року продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.01.2021 року.
У відзиві на апеляційну скаргу КМ України просить її задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що питання розробки проектів закону України про Державний бюджет України та про внесення змін до Державного бюджету України належить до компетенції Мінфіну України, у той час як зміни до відповідного закону можуть вноситися лише у межах відповідного бюджетного періоду.
Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.
У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.
Позицію Апелянта підтримав і представник Третьої особи.
Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, Окружний адміністративний суд міста Києва з урахуванням приписів ст. 374 КАС України та ст. ст. 1, 39 Закону України «Про виконавче провадження» і практики Європейського суду з прав людини виходив з того, що неможливість виконання судового рішення не може бути підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у той час як доказів вчинення дій, спрямованих на виконання судового рішення, Відповідачем не наведено.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Отже, процесуальний закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у випадку його помилкової видачі, припиненням боржника, добровільним виконанням рішення або з інших причин.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, в якості підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, Мінфін України визначає те, що виконати рішення суду у справі №826/8998/18 можливо було лише у межах бюджетного періоду 2018 року, позаяк внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2020 році не допускається, а відтак юридичний конфлікт не може бути усунутий. Аналогічні доводи необхідності задоволення поданої заяви наведені Відповідачем й в апеляційній скарзі.
Разом з тим, колегією суддів враховується, у відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. 
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». 
Колегія суддів зауважує, що з аналізу змісту рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Посилання Відповідача на неможливість внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2020 році, на переконання судової колегії, можуть бути предметом розгляду питання про зміну способу і порядку виконання рішення чи роз`яснення такого рішення, однак не можуть мати своїм наслідком визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. У такому випадку нівелюватиметься інститут судового захисту як такий, позаяк присуджені блага не можуть бути отримання особою.
Крім іншого, матеріали справи, як вірно підкреслив суд першої інстанції, не містять жодних доказів вчинення Мінфіном України будь-яких дій, спрямованих на виконання рішення суду у справі №826/8998/18. Відтак твердження останнього щодо неможливості виконання судового рішення не обґрунтовані жодним чином.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 254, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 374 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            О.В. Епель

                                                                                                    О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 13» січня 2021 року.