Справа № 442/6065/20                                         Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І. 
Провадження № 22-ц/811/3639/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        15 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Івасюти М.В.;
заявниці ОСОБА_1 ;
адвоката Репака В.В.-представника приватного виконавця Пиць А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

       У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, у якій просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Пиць Андрія Андрійовича ВП № 62860033 від 22.09.2020 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для визначення в процесі примусового виконання рішення суду вартості квартири АДРЕСА_1 (в подальшому – «приватний виконавець» і «постанова»).
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що постановою приватного виконавця від 19.08.2020 року було відкрито виконавче провадження ВП № 62860023 з примусового виконання виконавчого листа №2-573/10, виданого 04.04.2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості в сумі 1 859 367 грн. 48 коп. 
19.08.2020 року ОСОБА_1 на адресу приватного виконавця було надіслано декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи, яку останній отримав 31.08.2020 року. В даній декларації вказано, що ОСОБА_1 на праві власності належить (зокрема) вищевказана квартира, яка (як предмет іпотеки) виступає засобом забезпечення зобов`язань за споживчим кредитним договором в іноземній валюті №СМ-8МЕ603/016/2008 від 11.06.2008 року; однак її площа не перевищує 140 кв.м. і вона використовується як місце постійного проживання, іншого нерухомого житлового майна у власності ОСОБА_1 не має, а тому ця квартира підпадає під дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Незважаючи на це, 22.09.2020 року приватним виконавцем було прийнято постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Вважає, що ця постанова державного виконавця підлягає скасуванню з огляду на те, що відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валют, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
З огляду на зазначене вважає, що належна їй квартира підпадає під дію мораторію, а тому на неї під час провадження виконавчих дій не може бути звернено стягнення без її згоди, що не було враховано приватним виконавцем (а.с. 1-3).
Оскаржуваною ухвалою в задоволенні скарги відмовлено (а.с. 144-147). 
Дану ухвалу оскаржила заявниця ОСОБА_1 .
Апелянт просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її скарги, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає помилковим висновок суду про те, що винесення приватним виконавцем постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності не порушує вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (а.с. 190-193).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника приватного виконавця, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
ЦПК України встановлено, що: 
-        цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
-        обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
Статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (надалі – «Закон про мораторій») встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, яке підпадає під наведені у цій статті критерії.
Та обставина, що квартира АДРЕСА_1 підпадає під критерії, які наведені у статті 1 Закону про мораторій, визнається (не заперечується) учасниками справи, а відтак доказуванню не підлягає. 
У відповідності до частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Згідно із частиною 1 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.
А у відповідності до частини 2 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
Згідно із пунктом 1 розділу 1 Порядку реалізації арештованого майна електронні торги - це продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну.
Пунктом 1 розділу 2 Порядку реалізації арештованого майна датою передачі майна на реалізацію вважається дата внесення в Систему інформаційного повідомлення про електронні торги (торги за фіксованою ціною).
Відповідно до п. 2 розділу 2 Порядку реалізації арештованого майна організатор здійснює внесення до Системи інформації про арештоване майно (формування лота) за заявкою відділу державної виконавчої служби або приватного виконавця.
Отже, законодавець чітко передбачає момент із якого розпочинається реалізація майна, а саме – з дати внесення в Систему інформаційного повідомлення про електронні торги за заявкою приватного виконавця. Винесення виконавцем постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності значно передує, як формуванню заявки, так і самій реалізації майна.
Таким чином, наявність постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності не свідчить про те, що виконавцем розпочато реалізацію майна, а відтак винесення виконавцем оскаржуваної постанови на переконання колегії суддів не порушує вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки не є відчуженням майна боржника без його згоди, а, отже, не є примусовою реалізацією квартири шляхом електронних торгів.
Слід зазначити, що Закон про мораторій не забороняє виконавцеві описувати та арештовувати майно боржника, з метою визначення вартості такого майна залучати для участі у виконавчому провадженні суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання. Вказаний Закон лише забороняє відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно, яке підпадає під відповідні законодавчі критерії. Так, в ст. 1 Закону про мораторій зазначено, що «не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду…».
Зміст цієї статті Закону вказує про те, що за загальним правилом української пунктуації круглі дужки у тексті ставляться для уточнення попереднього слова або слів.
Аналогічний висновок щодо правил української пунктуації викладено в постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 916/2303/19.
У зв`язку з тим словосполучення «не може бути примусово звернено стягнення» потрібно розуміти як «відчужене без згоди власника».
В свою чергу, оскаржувана постанова приватного виконавця про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання не є підставою переходу права власності нерухомого майна до іншої особи, а відтак не може вважатися відчуженням майна. 
Перелік документів на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності та інших речових прав визначений ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскаржувана постанова не підтверджує набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що «процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів за плату. Така процедура полягає в укладенні та виконанні договору купівлі-продажу. На підтвердження його укладення складається відповідний протокол, а на підтвердження виконання з боку продавця - акт про проведені прилюдні торги (близький за змістом підхід застосував Верховний Суд України у висновку, викладеному у постановах від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-174цс12 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). 
Вказане підтверджують приписи частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України. Так, стаття 650 ЦК України закріплює такий спосіб реалізації майна як укладення договорів на біржах, аукціонах (торгах), конкурсах, та відсилає до інших нормативних актів, які мають встановлювати особливості укладення цих договорів. До цього зводиться і зміст припису частини четвертої статті 656 ЦК України, згідно з яким до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. За змістом частини другої статті 638 та частини першої статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу на прилюдних торгах є момент визначення переможця торгів, тобто момент акцепту пропозиції останнього щодо ціни. Оформлення та підписання договору купівлі-продажу як окремого документа Порядок реалізації арештованого майна не передбачає». 
Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Окрім того, після визначення вартості арештованого майна приватний виконавець звернувся з листом до боржника в якому просив повідомити про волевиявлення щодо примусового звернення стягнення на вказану квартиру. Таким чином, виконавець дотримався приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та постановив оскаржувану ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування цієї ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої не спростовують висновків ухвали, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2020 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 17 лютого 2021 року.

Головуючий:                                                         Цяцяк Р.П.
       
       Судді:                                                                         Ванівський О.М.

                                                                                Шеремета Н.О.