Справа №579/1812/20 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Моргун О. В.	
Номер провадження 33/816/45/21 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю. , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 579/1812/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 03.11.2020, якою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 
за ч. 2 ст. 130 КУпАП підданий стягненню у виді штрафу в сумі 20400 грн без оплатного вилучення т/з, 

установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, оскільки відсутні докази того, що саме він керував т/з, протокол складений з порушеннями, від керування мопедом він відсторонений не був.
Постановою судді Кролевецького районного суду Сумської області від 03.11.2020 ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 130 КУпАП підданий стягненню у виді штрафу в сумі 20400 грн без оплатного вилучення т/з. Стягнуто на користь держави 420,40 грн судового збору.
Згідно постанови судді, ОСОБА_4 16.10.2020 о 15:20 в м. Кролевець по вул. Островського керував мопедом Альфа з ознаками наркотичного сп`яніння. Від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння в присутності двох свідків відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР.
Апеляційний розгляд справи з додержанням вимог ст. 268, 277-2, 294 КУпАП був призначений в режимі відеоконференції з Кролевецьким районним судом Сумської області  (як найбільш наближеним судом до місця проживання) спочатку на 07.12.2020, однак ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, до цього місцевого суду не з`явився та клопотання про відкладення судового засідання не надав, внаслідок чого розгляд справи був відкладений на 24.12.2020. Будучи знову своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про розгляд апеляційної скарги, ОСОБА_4 повторно в судове засідання не з`явився, подавши клопотання про перенесення судового засідання за станом здоров`я. Втретє судове засідання було призначене на 16.02.2021, однак у черговий раз, також будучи своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про розгляду справи, ОСОБА_4 до суду не з`явився і клопотання про перенесення судового засідання не надав.
Відповідно ч. 4-6 ст. 294 КУпАП, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, не пізніше ніж за три дні до початку судового засідання. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у § 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати § 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).
У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання». 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності ОСОБА_4 , оскільки це не суперечить положенням ст. 268, 294 КУпАП. При цьому ОСОБА_4 не надано документів на підтвердження його неявки в судове засідання 24.12.2020, а відтак такі дії неодмінно перешкоджають справедливому розгляду справи і спрямовані на свідоме затягування судового процесу, що є проявом зловживання процесуальним правом, незважаючи на відсутність у КУпАП загального положення (визначення) про заборону зловживання процесуальними правами, так як така заборона є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права. Підлягає врахуванню і той факт, що ОСОБА_4 21.12.2020 уклав договір про надання правової допомоги із захисником Котлубаєм В. А., який також повідомлявся у встановленому законом порядку про судове засідання в апеляційному суді 16.02.2021, однак не з`явився.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази і доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 212026 від 16.10.2020, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 , повторно протягом року, керував т/з із ознаками наркотичного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на відповідний стан у передбаченому законом порядку, чим порушив вимоги п. 2.5 ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема:
- письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , згідно яких у їх присутності ОСОБА_4 відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку;
- письмовою заявою свідка ОСОБА_6 , наданою апеляційному суду, в якій свідок підтримав свої письмові пояснення при складанні протоколу про адміністративне правопорушення;
- відеозаписами, зробленими працівником поліції, на яких зафіксовано факт відмови ОСОБА_4 у присутності двох свідків пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння в медичному закладі;
- відеозаписом з камери вуличного спостереження, з якого вбачається як водій мопеда у верхній одежі червоного кольору пересікає на т/з дорогу та продовжує рух по ґрунтовій дорозі. Майже одразу після цього службовий автомобіль працівників поліції здійснює рух у тому ж самому напрямку;
- записами з відеореєстратора т/з поліцейських, згідно яких вони перетинають дорогу та рухаються по ґрунтовій дорозі, на узбіччі якої невдовзі виявлений ОСОБА_4 біля мопеда;
- копією постанови судді Кролевецького районного суду Сумської області від 05.05.2020, згідно якої ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 130 КУпАП підданий стягненню у виді штрафу в розмірі 10200 грн (рішення набрало законної сили 16.05.2020).
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки, будучи повідомленим в установленому законом порядку про час і місце розгляду справи, не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п.п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винуватою, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. При цьому необхідно зауважити, що ОСОБА_4 не оскаржувався факт присутності двох свідків при його відмові проходити огляд на стан сп`яніння у встановлений законом спосіб.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_4 про відсутність доказів керування т/з саме ним, то вони не заслуговують на увагу, оскільки з відеозапису камери вуличного спостереження вбачається як особа у верхній одежі червоного кольору керує мопедом, зокрема виїжджає із-за рогу одного з будинків, пересікає дорогу та продовжує рух по ґрунтовій дорозі. Через декілька секунд виїжджає службовий автомобіль працівників поліції та рухається у тому ж самому напрямку, що й водій мопеда. Зазначене узгоджується із записами з відеореєстратора службового т/з поліцейських, на яких зафіксовано перетин дороги автомобілем останніх і подальший рух по ґрунтовій дорозі. Приблизно через одну хвилину на узбіччі біля мопеда виявлена особа, вдягнена у куртку червоного кольору, ким і виявився ОСОБА_4 .
Відповідно роз`яснень ВСУ, викладених у абз. 3, 4 п. 27 постанови Пленуму від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із послідуючими змінами), керування т/з необхідно розуміти як виконання функцій водія під час руху такого засобу, а згідно п. 1, 5, 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія.
Проведене дослідження зазначених доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_4 керував т/з, так як будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів керування ним т/з не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають. 
Є необгрунтованими також доводи апеляційної скарги в частині того, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам закону, так як із матеріалів справи вбачається, що в цьому процесуальному документі зазначені всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть адміністративного правопорушення – відмова від проходження відповідно встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, вчинене повторно протягом року, конкретний пункт ПДР – 2.5 і НПА, який передбачає відповідальність –  ч. 2 ст. 130 КУпАП тощо.
Адміністративна відповідальність за ч. 2 ст. 130 КУпАП, крім іншого, настає за повторне протягом року вчинення будь-якого з порушень, передбачених ч. 1 цієї статті, зокрема за відмову особи, яка керує т/з, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння, а тому і поліцейським спочатку, і суддею суду першої інстанції у подальшому правильно установлені як факт керування т/з особою із ознаками наркотичного сп`яніння, так і факт відмови цієї особи від проходження огляду щодо стану такого сп`яніння в присутності 2-х свідків. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших НПА чи підзаконних НПА, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, то у протоколі та у постанові присутнє посилання на порушення ОСОБА_4 вимог п. 2.5 ПДР, згідно яких водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану сп`яніння, процедура якого закріплена у ст. 266 КУпАП, розділі Х «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», розділах І-ІІІ «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» і «Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду».
Таким чином, ОСОБА_4 , щодо якого були підстави вважати, що він перебуває у стані наркотичного сп`яніння, повинен був пройти відповідний огляд на стан такого сп`яніння у встановленому законом порядку, тому зазначена вище вимога поліцейського є законною і обґрунтованою, незалежно від відсторонення чи не відсторонення особи від керування т/з, водій в усякому випадку не мав права ігнорувати вимоги п. 2.5 ПДР, так як «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що працівником поліції при складанні у відношенні ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Постанову судді Кролевецького районного суду Сумської області від 03.11.2020 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Рунов В. Ю.