ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7429/19  Номер провадження 22-ц/814/421/21	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.
секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: позивача  ОСОБА_1 , представника позивача – адв. ОСОБА_2 
представника відповідачів - адв. ОСОБА_3 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1  
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2020 року 
у справі за позовом  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинський Олександр Юрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах своїх дітей -  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що в період з 25.04.2012 року по 30.12.2015 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_6 (відповідач у справі). 
Зазначає, що, в період шлюбу, а саме 20.04.2013 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , та у січні 2017 року вони із ОСОБА_6 домовились про продаж вказаної квартири, а відповідач запевнила позивача, що кошти будуть витрачені в тому числі і для придбання житла дітям, а продаж відбудеться за ціною, що відповідає ринковій вартості нерухомого майна. 
Вказує, що, влітку 2018 року йому стало відомо про те, що ОСОБА_6 уклала договір купівлі-продажу квартири зі своєю матір`ю, а з відповіді Органу опіки та піклування позивач дізнався, що дозвіл на відчуження квартири ними не надавався. 
Зазначає, що на даний час ОСОБА_6 продовжує проживати в спірній квартирі, сплачувати комунальні платежі, що, на його думку, свідчить про фіктивність вказаного правочину, згоди на який він не надавав, а метою вказаного правочину, на думку позивача, є позбавлення його права власності на частку в спірному майні.
Окрім того, зауважує, що 50% вартості від продажу квартири він не отримав і в добровільному порядку вирішити вказане питання не можливо. Також, апелянт вважає, що продаж квартири відбувся за ціною нижче ринкової, оскільки, згідно звіту про незалежну оцінку майна вартість квартири становить 1100000,00 грн. 
З урахуванням наведеного прохав визнати недійсним договір купівлі-продажу №682 від 23.03.2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо квартири АДРЕСА_1 на підставі ст.234 ЦК України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, залишено без задоволення.
Судові витрати покладено на позивача.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 листопада 2019 року у виді заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 46294253104, загальна площа (кв.м): 75, житлова площа (кв.м): 47.8.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин справи та порушення норм матеріального й процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він фактично був власником 1/2 частини спірної квартири, та відповідачі приховали цю обставину від нотаріуса при укладенні оспорюваного правочину, оскільки такий факт унеможливив би здійснити відповідний продаж за наявності спору про право. Окрім того, апелянт наголошує на тому, що від нього було приховано і факт укладення спірного правочину взагалі. При цьому, ОСОБА_1 вважає, що докази на підтвердження вказаного були протиправно відхилені місцевим судом.
Також, зазначає, що на підтвердження недійсності правочину, ним до місцевого суду подавались докази підробки його підпису в документах на надання згоди на зняття дітей з місця реєстрації – спірна квартира, проте відповідні докази також, безпідставно, не були долучені до справи судом першої інстанції.
Вважає, що ціна, за яку була продана спірна чотирикімнатна квартира – 49500,00грн.(1800 дол. США), є явно заниженою та не відповідає реальним ринковим цінам (підтверджено листом - відповіддю Фонду Держмайна №10-59-2600 від 10.02.2020 року та Незалежною оцінок майна, зробленою ФОП ОСОБА_8 від 24.09.1019 року), що також вказує на фіктивність цього правочину, зокрема, з урахуванням його суб`єктного складу. 
Окрім того, апелянт наголошує, що місцевим судом було невірно надано оцінку показаним свідка ОСОБА_9 , з яких вбачається, що останній, з розмови з ріелтором ОСОБА_10 , дізнався, що спірна квартира після укладення опорюваного правочину була виставлена на продаж дівчиною на ім`я ОСОБА_11 за 40800,00 дол. США. Вказане, свідчить, що продаж квартири за ціною в 49500,00грн.(1800 дол. США) є фіктивним, та про факт того, що навіть після укладення оспорюваного правочину квартирою розпоряджалась саме ОСОБА_6 .
Також, скаржник вказує, що унаслідок укладення спірного договору купівлі-продажу №682 від 23.03.2018 року, було порушено права його дітей, на чому також наголошував орган опіки та піклування Кременчуцької міської ради в заяві від 05.08.2020 року, долученій до справи.
Відтак, ОСОБА_1 зауважує, що, ураховуючи ціну, за яку було продано спірну квартиру, факт того, що ОСОБА_6 досі зареєстрована у спірній квартирі, продовжує нею користуватися та розпоряджатись, то договір купівлі-продажу №682 від 23.03.2018 року не створив реальних правових наслідків для його сторін щодо передачі та прийому майна, відтак, він є фіктивним.
       
У судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та прохали її задовольнити.
Представник відповідачів апеляційну скаргу не визнав, прохав її відхилити, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно актового запису №177 в Книзі реєстрації шлюбів Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького МУЮ Полтавської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 одружились 25.04.2012 року (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , т.1, а.с.15).

Також, установлено що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 мають двох дітей: 
- згідно актового запису №854, складеного 16.08.2004 року Автозаводським ВДРАЦС РС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якої записані ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_6 (мати) (повторне Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 14.07.2016 року, т.1, а.с.16).
-згідно актового запису №1366, складеного 22.11.2012 року Автозаводським ВДРАЦС РС Кременчуцького МУЮ у Полтавській області, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої записані ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_6 (мати) (повторне Свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 14.07.2016 року, т.1, а.с.17).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.11.2015 року по справі 524/6167/15-ц позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, задоволено.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , зареєстрований 25.04.2012 року у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького МУЮ Полтавської області, актовий запис №177, розірвано. Прізвище ОСОБА_6 , залишено « ОСОБА_12 » (т.1, а.с.18).

Установлено, що 20.04.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-20).
Згідно умов договору (п.8) придбаний об`єкт є предметом спільної сумісної власності, як такий, що придбаний в період перебування в зареєстрованому шлюбі і за рахунок спільних коштів подружжя, що підтверджується згодою на придбання чоловіка покупця – ОСОБА_1 .

Як установлено місцевим судом, 27.01.2017 року ОСОБА_1 складено заяву, посвідчену приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Роженко Л.М., за змістом якої позивач надав згоду ОСОБА_6 на укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Також, в заяві вказано, що договір купівлі-продажу укладатиметься ОСОБА_6 на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання договору відповідає їх спільному волевиявленню (т.1, а.с.40).

У подальшому, 23.03.2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинським О.Ю. Ціна предмета продажу за договором становила – 49500,00 грн. (т.1, а.с.21-24),

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що позивачем на підставі належних та допустимих доказів не доведено, що оспорюваний договір був вчинений без реального наміру настання юридичних наслідків, зокрема, передачі майна.
Окрім того, в оскаржуваному рішенні вказувалось, що позивачем не доведено, що вчиненням спірного правочину порушені його права та інтереси або права та інтереси його дітей, оскільки такі житлом забезпечені, а донька взагалі не підтримала позов, поданий в її інтересах.

Проте, із таким висновком не можна погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну (стаття 655 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, та не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша, друга статті 234 ЦК України).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Також фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року №6-1873цс16 та у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року справа №351/95/17.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.03.2018 року був укладений між близькими родичами – матір`ю та донькою - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (т.1, а.с.21-24).

При цьому, як убачається з довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 23.01.2020 року та інших доказів, набувач спірної квартини ОСОБА_7 у ній так і не зареєструвалась, а ОСОБА_6 та її донька ОСОБА_17 продовжують бути зареєстровані за адресою : квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с.225-227). 
Установлено, що ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 22.10.1997 року і по теперішній час (т.1, а.с.228).

Також, установлено, що ціна предмета продажу за договором купівлі - продажу квартири від 23.03.2018 року становила – 49500,00 грн. (т.1, а.с.21-24), вказана сума була визначена з урахуванням Звіту про оцінку майна від 23.03.2018 року, складеного ФОП ОСОБА_18 , де така зазначена в 49431,00 грн. (т.1, а.с.83-84).
При цьому, як убачається з Додатку до Наказу Фонду державного майна України від 12.10.2018 року, щодо особи ФОП ОСОБА_18 було зупинено дію кваліфікаційного свідоцтва оцінювачів (т.2, а.с.141).
Окрім того, згідно Звіту про незалежну оцінку майна від 24.09.2019 року, складеного ФОП ОСОБА_8 , оціночна вартість об`єкту оцінки становить 1100000,00 грн. (т.1, а.с.26-28).

Як убачається з наявних у справі доказів, спірна квартира АДРЕСА_1 є цегляною, чотирикімнатною та має загальну площу 75,0 кв.м, житлову площу 47,8 кв.м (т.1, а.с.229), відтак, оцінюючи надані сторонами звіти про оцінку спірного нерухомого майна, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що її вартість в 49431,00 грн., як визначив ФОП ОСОБА_18 , є явно заниженою та не може відповідати реальній вартості такого майна.

Також, установлено, що до моменту укладення спірного правочину, у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте останні були зняті з реєстрації за вказаною адресою згідно заяв їх матері (відповідача у справі ОСОБА_6 ) від 22.03.2018 року (т.1, а.с.165-166), де мається запис про згоду на вчинення відповідних дій батьком дітей (позивачем) ОСОБА_1 .
Проте, позивач не визнає, що ним така згода надавалась, у зв`язку з чим ініціював відкриття кримінального провадження №12020170110000225 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України (т.1, 167-170).
Як убачається з Висновку експерта від 25.09.2020 року №2108, вчиненого в межах кримінального провадження №12020170110000225, підписи у вказаних вище заявах від 22.03.2018 року, щодо надання згоди ОСОБА_1 на зняття його дітей з місця реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 , виконані не ним, а іншою особою (т.2,а.с.146-148).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

З наведеного вище вбачається, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу від 23.03.2018 року вчинено між близькими людьми – матір`ю (покупець) та донькою (продавець).
Установлено, що фактичної передачі у власність під продавця ( ОСОБА_6 ) до покупця ( ОСОБА_7 ) майна – квартири АДРЕСА_1 ,за договором купівлі-продажу від 23.03.2018 року не відбулося, оскільки ОСОБА_6  разом з малолітньою дочкою  ОСОБА_17 продовжує проживати (з офіційною реєстрацією місця проживання) у вказаній квартирі та користуватися нею. При цьому, як убачається з довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» від 23.01.2020 року,актуальна реєстрація ОСОБА_6 та її доньки ОСОБА_5 у вказаній квартирі відбулася вже після її продажу – 09.07.2018 року.

Окрім того, вбачається, що продаж спірної квартири було вчинено за явно заниженою ціною, яка не відповідає ринковій, що також вказує на відсутність реальних цілей його вчинення, зокрема, для продавця – отримання прибутку.
Також, колегія суддів бере до уваги той факт, що напередодні укладення спірного правочину від 23.03.2018 року, а саме 22.03.2018 року, ОСОБА_19 було подано до Автозаводської районної адміністрації ВК Кременчуцької міської ради заяви про зняття з реєстрації місця проживання щодо їх з ОСОБА_1 дітей – ОСОБА_20 та ОСОБА_17 , де містились відомості щодо погодження відповідних дій позивачем, які виявились недостовірними. Вказане також свідчить про порушення прав дітей, при укладенні оспорюваного правочину, оскільки такий вчинено без згоди їх батька та Органу опіки та піклування.

Відтак, за наведених обставин, колегія суддів, оцінюючи належні та допустимі докази в їх сукупності та кожен окремо, приходить до висновку, що матеріалами справа доведено факт відсутності у сторін зазначеного правочину наміру реального настання правових наслідків щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 ,а тому наявні підстави вважати вказаний правочин від 23.03.2018 року фіктивним відповідно до вимог статті 234 ЦК України.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та прийняті до уваги судом при ухваленні даної постанови.

Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

23.09.2019 року між адвокатом Остаховим П.В. та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничих послуг №3/19 (т.2, а.с.38-39).
Згідно Акту №1 від 24.04.2020 року виконаних робіт до договору №3/19 від23.09.2019 року та Розрахунку судових витрат від 24.04.220 року, адвокатом Остаховим П.В. надано послуги на загальну суму 11500,00 грн. (т.2, а.с.40-44).
Як убачається з квитанції №1/20 від 24.04.2020 року ОСОБА_1 на користь адвоката Остахова П.В. було сплачено кошти в сумі 11500,00 грн. (т.2, а.с.35).

Так, аналізуючи розмір гонорару адвоката Остахова П.В. на дотримання вимог співмірності, суд, з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (складання позову, адвокатських запитів, пояснень, заяв та клопотань, апеляційної скарги, ознайомлення зі справою, участь в судових засіданнях, і т.п.), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціни позову (вартості квартири) та значенням справи для сторони, колегія суддів вважає, що розмір гонорару в 11500,00 грн. є обґрунтованим, відтак, вказана сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача по 5750,00 грн. з кожного.
Вказаний висновок зроблено з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суд,у викладеної у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову ОСОБА_1 було сплачено 768,40 грн. судового збору, за подачу заяви про забезпечення позову – 384,20 грн., та за подачу апеляційної скарги 1152,60 грн., відтак, вказані кошти підлягають до стягнення відповідачів на користь позивача по 1152,60 грн. з кожного.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , - задовольнити.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 листопада 2020 року, - скасувати. 
Ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи - Служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Мушинський Олександр Юрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, - задовольнити.
Договір купівлі-продажу №682 від 23.03.2018 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо квартири АДРЕСА_1 на підставі ст.234 ЦК України, - визнати недійсним.
Стягнути з  ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 5750 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят гривень) грн. витрат на правничу допомогу та 1152,60 (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні 60 коп.) грн. сплаченого судового збору.
Стягнути з  ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 5750 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят гривень) грн. витрат на правничу допомогу та 1152,60 (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні 60 коп.) грн. сплаченого судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 03.03.2021 року.