Справа № 462/5985/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/832/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 
Категорія справи:40

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        08 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

               головуючого – судді Цяцяка Р.П., 
               суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,
за участю: секретаря Симець В.І.;
адвоката Посікіри Р.Р. - представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 17 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Державний реєстратор приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієва А.А., в кінцевій редакції позовних вимог якого просила суд:
-        визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором від 02.03.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
-        визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором від 02.03.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;
-        скасувати запис про право власності 22025057, внесений на підставі рішення Державного реєстратора приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Гулієва А.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 36766807 від 23.08.2017 року, згідно якого право власності щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 ;
-        витребувати на користь позивача з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру за реєстраційним номером 1335136446101 за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги від 02.03.2017 року є договором факторингу, однак відповідачі не є суб`єктами права, які володіють спеціальною правосуб`єктністю, що повинно підтверджуватися відповідною ліцензією на право надання фінансових послуг. Продаж права вимоги відбувся з дисконтом. Таким чином, при укладенні договору про відступлення права вимоги від 02.03.2017 року сторони не дотримали вимог Закону, що є підставою для визнання його недійсним (том 1, а.с. 1-8, 46-48, 135-136, 194-196, 215-218).
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 35-41).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.
Вважає такими, що не відповідають нормам права, правовим висновкам Верховного Суду та матеріалам справи висновки оскаржуваного рішення суду про те, що: 1) норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень щодо набуття права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки; 2) оспорюваний договір уступки права вимоги не є договором факторингу; 3) внаслідок укладення оспорюваних договорів у позивача відсутнє порушення суб`єктивного цивільного права.
Вважає, що у даній справі право вимоги за Кредитним та Іпотечним договором перейшло до відповідача ОСОБА_3 , який не має повноважень на здійснення фінансових операцій, як кредитора, в межах правовідносин, що виникають на підставі кредитних договорів та договорів іпотек.
Вважає, що за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги від 02.03.2017 року з договором факторингу, оскільки розмір грошової вимоги (2 174 623 грн. 19 коп.) значно перевищує ціну відступлення вимоги (800 000 грн.), однак Новий кредитор (відповідач ОСОБА_3 ) не є фінансовою установою, а тому цей договір є недійсним.
Вважає, що порушення в момент вчинення правочину вимог закону, протиправне набуття третіми особами права вимоги стосовно зобов`язань, учасником яких є позивачка, що в подальшому призвело до позбавлення її права власності на єдине житло, беззаперечно свідчать про наявність у позивачки порушеного права.
Вважає, що судом першої інстанції проігноровано та/або неправильно застосовано правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року (у справі № 909/968/16) та від 31.10.2018 року (у справі № 465/646/11), а також у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 року (у справі № 401/2467/14-ц) та від 16.10.2018 року (у справі № 923/151/17) (том 2, а.с. 47-54).

На стадії апеляційного розгляду справи адвокат Сухарина В.С., представник відповідача  ОСОБА_4 , подав до суду Заяву про зупинення провадження у справі - до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду касаційної скарги Акціонерного товариства закритого типу «Гея» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року у справі №638/22396/14-ц з аналогічних правовідносин (том 2, а.с. 75-76), яку ухвалою Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2020 року було задоволено та зупинено апеляційне провадження у справі з наведених у згаданій Заяві підстав (том 2, а.с. 128-129).

10 листопада 2020 року постановою Великої Палати Верховного Суду у вищезгаданій справі № 638/22396/14-ц було частково задоволено касаційну скаргу АТЗТ «Гея».
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 травня 2017 року скасовано.
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 грудня 2016 року залишено в силі (том 2, а.с. 170-174).
З урахуванням наведеного представник позивачки (апелянта) подав до суду заяву про поновлення провадження у справі (том 2, а.с. 131-132). 
Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також представник останнього – адвокат Сухарина В.С., будучи своєчасно належним чином повідомленими про апеляційний розгляд справи 08 лютого 2021 року (том 2, а.с. 135, 136, 138, 140, 142-144, 145, 146, 148, 150-152), в судове засідання не з`явилися.
Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про причини своєї неявки в судове засідання суд не повідомили.
Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Сухарина В.С., подав до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи «на 2 місяці», мотивуючи його тим, що він «з`явилися немає можливості у зв`язку з наявністю симптомів коронавірусу».
Представник позивачки (апелянта), адвокат Посікіра Р.Р., категорично заперечив проти відкладення апеляційного розгляду справи, мотивуючи це штучним затягуванням розгляду справи, оскільки відповідач ОСОБА_4 сам є адвокатом (що стверджується витягом з Єдиного Реєстру Адвокатів України; том 2, а.с. 168), однак про причини своєї неявки в судове засідання він не повідомив.
За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) апеляційний розгляд справи за відсутності належно повідомлених відповідачів – на підставі наявних у ній даних та доказів, а також з урахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі №638/22396/14-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував тим, що Договори про відступлення права вимоги, укладені 02 березня 2017 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (визнання яких недійсними і є предметом позовних вимог), не є договорами факторингу, а тому підстав для визнання їх недійсними немає.
Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки судом зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного. 
Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається її учасниками (а відтак, у відповідності до частини 1 статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає) наступне.
18 січня 2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено Договір про іпотечний кредит №LVH9GI0000002891, на підставі якого позивачцу було надано кредит в розмірі 404 000 грн.
18 січня 2008 року для забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним Кредитним договором між позивачкою та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №LVH9GI0000002891, предметом іпоткеки по якому була квартира АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 на праві приватної власності.
19.09.2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено Договір комісії на вчинення правочину щодо придбання права вимоги за вищезгаданими кредитним договором № LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року та договором іпотеки № LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року.
22.09.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит №LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року.
28.09.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №LVH9GI0000002891 від 18.01.2008 року.
28.09.2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Платинум» та ОСОБА_4 , було укладено договір про відступлення права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами.

02.03.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором та Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором (том 1, а.с. 24-33), визнання недійсними яких і є предметом позовних вимог.
23.08.2017 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гулієв А.А. вчинив нотаріальну дію щодо нерухомого майна (предмета іпотеки) відповідно до якої право власності на цей об`єкт нерухомого майна зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. За змістом статей 512 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. У разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення чи ліквідації, спадкування тощо) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні  в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу.
Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Зі статтей 1077 та 1079 Цивільного кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором.
Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини 1 статті  1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини 1 статті 4 Закону).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання.
Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Велика Палата Верховного Суду у  постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18) дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).
У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
Оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою.
Як вбачається з встановлених судами обставин, в результаті укладення ряду правочинів було здійснено перехід права на вимогу іпотечного майна від банку до фізичної особи і з укладенням оспорюваних договорів про відступлення права вимоги в черговий раз відбулася заміна кредитодавця на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.
При цьому, оскільки договір факторингу не може бути укладений між банком та фізичною особою, було задіяно спосіб переходу формально начебто правильний, проте за змістом такий, що лише приховав дійсні наміри сторін.
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оспорювані договори відступлення прав вимоги від 02 березня 2017 року укладені з порушенням частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому підлягають визнанню недійсними.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що позивачка заявила вимогу про витребування із незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_2 , колегія суддів приходить до висновку про те, що скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на цю квартиру за згаданим відповідачем не буде належним способом захисту (див. пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц), а тому вважає, що ця позовна вимога до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 17 січня 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 частково задовольнити. 

Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 02 березня 2017 року між ОСОБА_4 (як «Первісним кредитором») та ОСОБА_3 (як «Новим кредитором»).

Визнати недійсним Договір відступлення права за Іпотечним договором, укладений 02 березня 2017 року між ОСОБА_4 (як «Цедентом») та ОСОБА_3 (як «Цесіонарієм») та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М.

Витребувати на користь ОСОБА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний № 1335136446101.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 лютого 2021 року.

       Головуючий:                                                Цяцяк Р.П.

       Судді:                                                                Крайник Н.П.

                                                                       Шеремета Н.О.