ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 січня 2021 року                                                                                м.Суми
                                                               Справа №591/4864/19 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/47/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.,
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Приватне акціонерне товариство «Національне енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна енергетична система» приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2020 року, постановлене у складі судді Клименко А.Я., у приміщенні Зарічного районного суду м. Суми, повний текст рішення виготовлено 15 жовтня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в особі відокремленого підрозділу «Північна енергетична система» приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі – ПрАТ «НЕК «Укренерго») про визначення тривалості щорічної відпустки, стягнення компенсації за невикористані та не оплачені дні відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2001 року має інвалідність 2 групи, з 12 грудня 2006 року працював в Державному підприємстві «Національна енергетична компанія «Укренерго» «Північна електроенергетична система» «Сумські магістральні електричні мережі» (далі – Сумські МЕМ) на посаді сторожа електропідстанції.
З 14 серпня 2017 року згідно з наказом № 296-к від 10 серпня 2017 року його було переведено до Сумського ремонтно-експлуатаційного центру відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» до відділу забезпечення виробництва на посаду сторожа електропідстанції 330 кВ «Суми-Північна» в групу охорони об`єктів зі змінним режимом роботи, визначеним графіком з підсумованим обліком робочого часу, із місячною тарифною ставкою згідно з штатним розписом.
На підставі наказу № 819-к від 29.12.2018 року позивач звільнений із займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 31.12.2018 року.
На час звільнення йому видано повідомлення про нарахування сум при звільненні, а саме про нарахування компенсації за 5 невикористаних днів відпустки в сумі 948,75 грн, з чим позивач не погоджується. Відповідачем надавалась позивачу щорічна основна відпустка на підставі ч. 7 ст. 6 Закону України «Про відпустки» як особі з інвалідністю ІІ групи тривалістю 30 календарних днів. Вважає, що йому на підставі ч. 2 ст. 6 Закону України «Про відпустки», як працюючому в електроенергетичній промисловості, за 2009, 2010 роки повинно було додаватись до основної щорічної відпустки 2 календарних днів відпустки, а в наступному, з 2011 року по 2018 рік включно, до основної відпустки повинно додаватись по 4 календарних днів відпустки. Таким чином позивачу не нараховано та не оплачено 36 днів відпустки, в тому числі – 2009-2010 роки по 2 дні відпустки, за 2011-2018 роки по 4 дні відпустки.
Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить: визначити тривалість не нарахованої та не оплаченої щорічної основної відпустки за роботу в електроенергетичній промисловості – 36 днів у тому числі 2 дні за 2009 рік, 2 дні – за 2010 рік, 4 дні за 2011 рік, 4 дні за 2012 рік, 4 дні за 2013 рік, 4 дні за 2014 рік, 4 дні за 2015 рік, 4 дні за 2016 рік, 4 дні за 2017 рік, 4 дні за 2018 рік; стягнути з ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на його користь грошову суму компенсації за роботу в електроенергетичній промисловості невикористані та неоплачені дні щорічної основної відпустки з 2009 року по 2018 рік в сумі 6831 грн; стягнути з ПрАТ «Національне енергетична компанія «Укренерго» на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з часу звільнення 02.01.2019 року по день проведення остаточного розрахунку або по день ухвалення судового рішення.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з необгрунтованістю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне та невсебічне дослідження обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процессуального права, просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2020 року по даній справі та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов.
У доводах апеляційної скарги зазначає, що апелянт просив саме визначити тривалість щорічної основної відпустки, стягнення грошової компенсації за невикористані та не сплачені дні відпустки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стверджує про необхідність сумування щорічної основної відпустки на підставі Закону України «Про відпустки» за ч. 7 ст. 6 та ч. 2 ст. 6 зазначеного закону. 
Від представника ПрАТ «НЕК «Укренерго» за довіреністю Руденко Ю.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі та залишити рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.10.2020 року по даній справі без змін.
У відзиві зазначає про те, що жодним нормативним актом не встановлено надання працівнику шорічної основної відпустки за двома підставами, коли підсумування таких підстав призведе до надання відпустки, тривалість якої виходить за максимальну кількість днів основної щорічної відпустки, визначеної Законом України «Про відпустки» та КЗпП України для певної категорії працівників. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наданих сторонами письмових доказів у відповідності до вимог діючого законодавства України обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2 , яка заперечує проти задоволення апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2006 року на підставі наказу № 191-к позивача прийнято на роботу сторожем в підрозділ «Охорона» Сумських магістральних мереж державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», що підтверджується копією трудової книжки та копією розпорядження про прийом на роботу № 191-к від 12.12.2006 року (т. 1 а.с. 7,35 на звороті).
Згідно запису № 43 від 14.08.2017 року трудової книжки ОСОБА_1 переведено згідно наказу Північної ЕС від 10.08.2017 року № 296-к до Сумського ремонтно-експлуатаційного центру відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» в тій же посаді до відділу забезпечення виробництва в групу охорони об`єктів ПС 330 кВ «Суми-Північна», що також підтверджується копією наказу № 296-к від 10.08.2017 року (т. 1 а.с. 8,31-34).
Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК серії АС № 020559 (дата огляду 20.10.2006) ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності на строк до 01.11.2007 року (т.1 а.с. 162) та в подальшому, згідно з довідкою МСЕК серії 10 АББ № 217438 (дата огляду 12.10.2012) ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності безтерміново (т. 1 а.с. 163).
31.12.2018 року ОСОБА_1 звільнено за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (т. 1 а.с. 8) та копією наказу від 29.12.2018 року № 819-к про припинення трудового договору (контракту) (т. 1 а.с. 9).
Згідно з наказом Північної ЕС від 29.12.2018 року № 819-к, позивачу виплачено компенсацію за 5 календарних днів основної щорічної відпустки (за період роботи з 12.12.2017 року до 31.12.2018 року включно із розрахунку 30 календарних днів (інвалід 2 групи) (т. 1 а.с. 160).
Розрахунок при звільненні здійснено з позивачем, що підтверджується копією повідомлення про нарахування суми при звільненні, з яким ОСОБА_1 був ознайомлений та погодився, що засвідчив своїм підписом (т. 1 а.с. 161).
19 червня 2019 року позивач звернувся до керівника відокремленого підрозділу «Північна електроенергетична система» Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану основну відпустку 36 календарних днів за роботу в електроенергетичній промисловості (т. 1 а.с. 22-24).
У відповідь на вказану заяву позивачу надано відповідь про те, що щорічна основна відпустка за кожний відпрацьований робочий рік надавалась йому тривалістю у відповідності до статті 6 Закону України «Про відпустки» (т. 1 а.с. 41).
З копії особової картки ОСОБА_1 вбачається, що йому надавались щорічні відпустки тривалістю 30 календарних днів як інваліду ІІ групи, а саме:
-За період 12.12.2006-11.12.2007 рр. надано основну щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів;
-За період 12.12.2007-11.12.2008 рр. надано основну щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів;
-За період 12.12.2008-11.12.2009 рр. надано основну щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів;
-За період 12.12.2009-11.12.2010 рр. надано основну щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів; 
-За період 12.12.2010-11.12.2011 рр. надано частину основної щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів, 9 календарних днів, виплачено грошову компенсацію за 6 календарних днів;
-За період 12.12.2012-11.12.2013 рр. надано частину основної щорічної відпустки тривалістю 15 календарних днів, 9 календарних днів, виплачено грошову компенсацію за 6 календарних днів;
-За період 12.12.2013-11.12.2014 рр. надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів; 
-За період 12.12.2014-11.12.2015 рр. надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів; 
-За період 12.12.2015-11.12.2016 рр. надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів; 
-За період 12.12.2016-11.12.2017 рр. надано щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів; 
-За період 12.12.2017-11.12.2018 рр. надано щорічну основну відпустку тривалістю 15 та 12 календарних днів (т. 1 а. с. 42-46).
Факт надання щорічних основних відпусток тривалістю 30 календарних днів не оспорюється та не заперечується позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача, що йому не було компенсовано на день звільнення 36 днів щорічної основної відпустки є необґрунтованим, не базується на законодавчих нормах та не підтверджене належними та допустимими доказами, а є виключно невірним тлумаченням законодавства. Оскільки позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за невикористані та неоплачені дні щорічної відпустки та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є похідними від вимоги про визначення тривалості щорічної основної відпустки, яка не підлягає задоволенню, тому у суду відсутні підстави для задоволення цих похідних позовних вимог.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що йому як особі з інвалідністю II групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів та одночасно має застосовуватись норма про надання щорічної основної відпустки за роботу в електроенергетичній промисловості, яка передбачає, що промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів. Тобто повинно додаватись до щорічної основної відпустки тривалістю 30 днів по 2 дні за 2009-2010 роки та по 4 дні за 2011-2018 роки. 
Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з такими твердженнями позивача. 
Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Частиною першою статті 75 КЗпП України визначена тривалість щорічної основної відпустки, а саме, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою ніж 24 календарні дні. 
Положеннями статей 4,6 Закону України «Про відпустки»  передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.
За приписами ч.1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Частиною 7 цієї статті передбачено, що інвалідам I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а інвалідам III групи – 26 календарних днів.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу з 2001 року встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з чим, під час роботи у відповідача йому надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. 
Дійсно ч. 2 ст. 6 Закону України «Про відпустки» передбачено, що промислово-виробничому персоналу вугільної, сланцевої, металургійної, електроенергетичної промисловості, а також зайнятому на відкритих гірничих роботах, на роботах на поверхні шахт, розрізів, кар`єрів і рудників, на будівельно-монтажних роботах у шахтному будівництві, на транспортуванні та збагаченні корисних копалин надається щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарних дні із збільшенням за кожних два відпрацьованих роки на 2 календарних дні, але не більше 28 календарних днів.
Проте, враховуючи, що позивач як особа з інвалідністю ІІ групи має право на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, відповідач надавав йому щорічну основну відпустку більшої тривалості, ніж передбачена для працівників електроенергетичної промисловості (28 календарних днів). Додавання 2 календарних днів за кожні два відпрацьовані роки до щорічної основної відпустки, тривалість якої є більше за максимальну для працівників електроенергетичної промисловості (28 календарних днів) діючим законодавством не передбачено. 
В даному випадку позивач помилково тлумачить діюче законодавство про відпустки, оскільки до щорічної основної відпустки можуть додаватись додаткові відпустки, які збільшують загальну щорічну відпустку працівника. Ч. 2 ст. 6 Закону України «Про відпустки», на яку посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, передбачає право на збільшення щорічної основної відпустки працівникам електроенергетичної промисловості, проте і встановлює максимальну тривалість такої відпустки, яка є меншою, ніж тривалість щорічної основної відпустки особам з інвалідністю ІІ групи, на яку також має право позивач.
Оскільки, під час розгляду справи, встановлено, що тривалість щорічної основної відпустки, яка надавалась позивачу, під час перебування у трудових відносинах з відповідачем, відповідала діючому законодавству, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 жовтня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 14 січня 2021 року.

Головуючий :                                                Т.А. Левченко 

Судді:                                                                 В.І. Криворотенко

О.І. Собина