УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/6016/20
Провадження № 22-ц/4820/440/21
Категорія: 50

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя – доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.
секретар судового засідання Садік Н.Д. 

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №676/6016/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року (повне судове рішення складено 12 січня 2021 року, суддя Шевцова Л.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд
в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2  зазначала, що з 11 січня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із  ОСОБА_1  і ІНФОРМАЦІЯ_1  у сторін народився син  ОСОБА_3 . Позивачка вказувала, що після розірвання шлюбу сторони припинили подружні відносини і ведення спільного господарства, а син проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач надає матеріальну допомогу на свій розсуд та по бажанню, тому  ОСОБА_2 вважає, що батько повинен сплачувати аліменти за рішенням суду.
Зважаючи на те, що майновий стан відповідача дозволяє утримувати спільну дитину, оскільки відповідач займається підприємницькою діяльністю в Україні та на території Російської Федерації, має постійний дохід і може сплачувати аліменти, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 7000 грн, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи з 09.11.2020 року до повноліття дитини. Вирішено питання судових витрат. В решті позову відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема положень ст. 182 СК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що призвело до неправильного вирішення спору. Апелянт вказує, що позивачка під час розгляду справи не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження належності відповідачу рухомого і нерухомого майна та здійснення ним підприємницької діяльності в Російській Федерації і допустимих доказів матеріальної спроможності відповідача сплачувати аліменти на утримання дружини та дитини у розмірі, визначеному судовими рішеннями. Апелянт також вважає, що визначаючи розмір стягнутих з нього аліментів, суд першої інстанції невірно розрахував дійсний (чистий) дохід відповідача, який становить 8400 грн, не врахував ту обставину, що на утриманні відповідача перебувають його непрацездатні батьки, а також наявність ще одного рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання в розмірі 3000 грн, що призвело до безпідставного стягнення з нього аліментів у розмірі, який перевищує 40 відсотків його доходів. Апелянт вважає, що розмір аліментів на утримання сина в сумі 2500 грн буде співрозмірним матеріальному становищу відповідача та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, апелянт вважає, що суд відповідно до вимог ст. 188 ЦПК України повинен був об`єднати позови про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини в одне провадження, оскільки вказані позовні вимоги є однорідними. А тому апелянт просить оскаржуване рішення в частині розміру стягнутих судом аліментів змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500 грн щомісячно, починаючи з 09.11.2020 року до повноліття дитини.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін. Так, позивачка вказує, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи №20720000000015828 від 31.03.2008, що визнавалось відповідачем під час розгляду справи та підтверджується довідкою про його доходи за 2020 рік. Крім того, у власності відповідача перебуває ряд нерухомості у м. Кам`янці-Подільському та Києві, яку він здає в оренду та використовує під весільні салони. ОСОБА_2 зазначає, що відповідач має посвідку на тимчасове проживання іноземного громадянина у Російській Федерації, має весільний салон у ТЦ «Платина» в м. Перм Російської Федерації, що підтверджується скріншотом переписки між сторонами та Ѕ частину квартири у власності. Також позивачка вважає необґрунтованими твердження апелянта щодо перебування на його утриманні непрацездатних батьків, оскільки батьки апелянта усе життя займались і на даний час займаються пошиттям та продажем весільних суконь, мають у власності будинок в с. Лисогірка та отримують високу в Україні та Російській Федерації пенсію.
Справа розглядається в порядку ст.ст. 274, 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Судова колегія вважає, що клопотання ОСОБА_2 про витребування від АТ КБ "ПриватБанк", ПАТ "Державний ощадний банк України", АТ "Сбербанк", АТ "Універсал Банк", АТ "Укрексімбанк", АТ "УкрСиббанк", АТ "Райффайзен Банк Аваль", АТ "ОТП Банк" інформацію про наявність чи відсутність відкритих за період з 01.01.2020 по 01.01.2021рахунків та інформацію про залишок коштів на таких рахунках ОСОБА_1 до задоволення не підлягає, виходячи із наступного. 
Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявляла таке клопотанням (а.с. 43-44) і судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 222 ЦПК України воно вирішено, а саме: за клопотанням представника позивачки ОСОБА_6 клопотання про витребування доказів залишено без розгляду (а.с. 57-58). А в силу ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Також, не підлягає до задоволення клопотання позивачки про витребування інформації з реєстру нерухомого майна та з реєстру рухомого майна щодо наявності у ОСОБА_1 нерухомого та рухомого майна; витребування з посольства РФ інформації щодо здійснення ОСОБА_1 , як ФОП, на території РФ підприємницької діяльності, її виду, прибутки за 2020 рік, наявності у власності відповідача рухомого та нерухомого майна, оскільки доказів причини поважності об`єктивної неможливості заявити в суді першої інстанції зазначене клопотання позивачка апеляційному суду не надала.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 10.10.2018 року, виданим Кам`янець-Подільським міськрайонним ВДРАЦС ГТУЮ у Хмельницькій області (а.с. 7).
Відповідно до акту перевірки паспортного режиму від 09.11.2020 року ОСОБА_2 1995 року народження та ОСОБА_5 2018 року народження проживають без реєстрації в будинку АДРЕСА_1 (а.с.46).
Згідно довідки про доходи ГУ ДПС у Хмельницькій області №42047/с/22-01-60-02 від 23.12.2020 року загальна сума доходу ОСОБА_1 за 2020 рік становить 100000 грн (а.с. 56).
Як вбачається із договору оренди №06 від 01.01.2020 року, укладеного між приватним підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_7 на строк до 01.01.2021 року, ОСОБА_1 передав в тимчасове платне користування на умовах оренди, не житлове приміщення загальною площею 75,5 кв.м. по АДРЕСА_2 та отримує орендну плату в розмірі 3000 грн (а.с. 20-25).
Частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи аліменти, що підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки на утримання дитини, врахувавши вік дитини, стан її здоров`я та проживання разом з матір`ю, яка самостійно здійснює за нею догляд в розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є працездатним, займається підприємницькою діяльністю, отримує дохід від підприємницької діяльності, визнав факт належності йому нерухомого майна та салону з продажу весільних суконь в м. Перм РФ і дійшов висновку, що батько здатний утримувати свого малолітнього сина та сплачувати аліменти у розмірі більшому ніж 2500 грн., який визнавався відповідачем.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно до положення ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.
За змістом ч 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Правила ст. 182 СК визначають обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, розмір яких має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
На підставі ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
В силу роз`яснень, що викладені в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Враховуючи, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дитини, відповідач добровільно свого обов`язку по утриманню дитини не виконує, доказів протилежного суду надано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення аліментів з відповідача.
Разом з тим, оцінивши надані учасниками справи та їх представниками докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що належних, достовірних та достатніх доказів про те, що матеріальне становище ОСОБА_1 не дозволяє сплачувати аліменти на утримання сина саме у розмірі 5000 грн. щомісячно відповідачем не надано.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального права, а саме ст. 182 СК України є недоведеними, адже судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення застосовано положення ст. 182 СК України і ці доводи апеляції зводяться до незгоди з висновками суду по встановлених обставинах справи.
Безпідставними є твердження апелянта про те, що судження позивача про працездатність відповідача і його спроможність сплачувати аліменти на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку не обґрунтоване належними доказами, що є порушенням чинного законодавства.
Так, одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права та змагальність сторін.
Згідно з ч 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Перелічені норми процесуального закону означають, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. 
Так, у цій справі позивачка, з якою проживає дитина, звернувшись до суду з позовом, заявила про своє право на стягнення аліментів на її користь на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі 7000 грн щомісячно. В свою чергу відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи у суді першої інстанції та не був позбавлений можливості надати суду докази на підтвердження своїх заперечень та можливості сплачувати аліменти на утримання дитини саме в розмірі 2500 грн. щомісячно.
Суд першої інстанції, оцінивши у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, прийшов до вірного висновку про наявність у відповідача матеріальної можливості для сплати аліментів на утримання малолітньої дитини в розмірі 5000 грн. 
І саме лиш посилання в апеляційній скарзі на безпідставність таких висновків суду першої інстанції та на те, що суд не вірно визначив матеріальне становище відповідача не є підставою для зменшення визначеного судом розміру аліментів до 2500 грн.
Судова колегія вважає, що ці доводи апелянта зводяться виключно до переоцінки доказів без обґрунтування обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду та невірного тлумачення норм матеріального права.
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано перебування на утриманні відповідача непрацездатних батьків не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано відповідних доказів на підтвердження зазначених обставин, а ксерокопії паспортів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 не є належними доказами, що підтверджують факт перебування батьків саме на утриманні відповідача.
Доводи апелянта щодо його неможливості надавати кошти на утримання сина у визначеному судом розмірі при наявності судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дружини є також в порушення ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведеними.
А наявність судового рішення про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років не виключає та не зменшує обов`язок відповідача, як батька утримувати малолітню дитину до досягнення нею повноліття.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 188 ЦПК України повинен був об`єднати позови ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання дружини в одне провадження колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 188 ЦПК України об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ, однак як вбачається із матеріалів справи із клопотанням про об`єднання позовів в одне провадження ОСОБА_1 до суду першої інстанції не звертався.
З урахуванням вищезазначених вимог СК України та встановлених судом обставин справи, провівши оцінку доказів у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України суд обґрунтовано визначив розмір аліментів та можливість їх сплати відповідачем щомісячно.
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 – 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 23 березня 2021 року.

Судді                                                А.П. Корніюк
                                                       І.В. П`єнта
                                                       О.І. Талалай