ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 р.	Справа № 520/10259/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року (ухвалене  суддею Супрун Ю.О., повний текст якого складено 26.10.2020 р.) по справі № 520/10259/2020 за позовом          ОСОБА_1  до         Державної міграційної служби України,      третя особа          Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України № 208-20 від 09.06.2020 р.; зобов`язати  Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Єменської Республіки Аль-Шамері ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 р. позов задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 р. та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Позивач до суду апеляційної інстанції подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 р. залишити без змін.
У судове засідання  учасники справи  своїх представників не направили, про дату, час імісце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.  
Відповідно до  ч. 4 ст. 229, п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України,  фіксування   судового  засідання  за допомогою  звукозаписувального  технічного  засобу  не здійснювалося та   справа розглянута в порядку письмового провадження  за наявними  у справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач звернувся до Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області 05.07.2020 р. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно із повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.06.2020 р. № 61 ГУ ДМС України в Харківській області позивача проінформовано про прийняття ДМС України рішення від 09.06.2020 р. № 208-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке було мотивовано відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Не погоджуючись із вищевказаним  рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належної правової оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, зокрема,  твердженню про те, що в Єменській Республіці існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, що є загальновідомим фактом. Незважаючи на те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Єменській Республіці став таким інтенсивним, це не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа яка потребує додаткового захисту.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Враховуючи умови, передбачені частиною 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Абзацом 4 частини  1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктами 66 та 195 названого Керівництва встановлено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.
Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Крім того, у статті 15 вказаної Директиви визначені підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року. 
Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Судовим розглядом встановлено, що позивач вважає, що він буде зазнавати переслідувань в Ємені від різноманітних військових та терористичних організацій (зокрема  угруповань хуситів, які здійснювали спроби примусового вербування позивача до своїх лав) через його небажання підтримувати та воювати на чиємусь боці в громадянській війні у Ємені. Також позивач залишається в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободи у Ємені через те, що там відбувається систематичне порушення прав людини, до нього можливе застосування тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання. 
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Згідно з заключною доповіддю експертів Ради Безпеки ООН по Ємену від 25.01.2019р., доповіддю Верховного комісара ООН з прав людини від 09.08.2019р., заключною доповіддю експертів Ради Безпеки ООН по Ємену за 2019 рік S/2020/326, резолюцією Ради ООН з прав людини від 26.09.2019р. № 42 Положення в області прав людини в Ємені,  слід констатувати наявність  вкрай несприятливих умови для повернення позивача до країни походження, що було правильно визначено судом першої інстанції. 
Таким чином, наявні офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Єменської Республіки, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні. 
Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини, яка має враховуватися при вирішенні справ адміністративної юрисдикції ( ч. 2 ст. 6  Кодексу адміністративного судочинства України), вислання осіб у країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням статті 3 Конвенції.
У рішенні від 28.06.2011 р. у справі Sufi and Elmi v.The United Kingdom (заяви 8319/07 і 11449/07) Європейського суду з прав людини дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Таким чином, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду  від 27.04.2020 р.  3 справі № 813/1455/17.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не було  надано належної правової оцінки вказаним обставинам та, зокрема, поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з розгортанням збройного конфлікту в країні його походження, тобто, висновок  відповідача щодо відсутності умов  для визнання  позивача особою, яка  потребує додаткового захисту. 
Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога позивача про зобов`язання  Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Єменської Республіки Аль-Шамері ОСОБА_2  про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає задоволенню, оскільки є належним способом поновлення прав позивача, за наявності відповідної дискреції відповідача при вирішенні питання про надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. 
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського  окружного адміністративного суду від 13.10.2020р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -. 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.10.2020 року по справі № 520/10259/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

. 

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  15.02.2021 року