ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2167/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Заяць О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної шкоди, за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Військова частини НОМЕР_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної державі в особі військової частини НОМЕР_1 внаслідок безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг на загальну суму 611055,23 грн. (шістсот одинадцять тисяч п`ятдесят п`ять грн.) 23 коп.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, оскільки вважає, що вимоги стосуються виключно відшкодування шкоди та не пов`язані із вирішенням публічно-правового спору.
Враховуючи, що безпосередня участь сторін у судовому засіданні, в даному випадку, не є обов`язковою, оскільки матеріали справи містять достатньо письмових доказів для з`ясування фактичних обставин, та з огляду на заходи щодо запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, колегія суддів у відповідності до ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження. 
Відповідно до положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи,  доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Як убачається з матеріалів справи та зі змісту заявлених позовних вимог, позивач вказує, що відповідачем завдано шкоду військовій частині, яка у добровільному порядку не відшкодована. У зв`язку з чим, військова частина вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених цивільних прав позивача, відтак, цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Колегія суддів зазначає, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Слід зазначити, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.
Як встановлено, командиром військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2018 прийнято наказ №2186 «Про призначення службового розслідування».
Службовим розслідуванням і аудитом відповідності продовольчої служби військової частини НОМЕР_1 за період з 06.05.2015 по 18.09.2017 року встановлено, що факти заподіяння шкоди державі в особі військової частини НОМЕР_1 виникли внаслідок винних дій посадових ociб  військової частини НОМЕР_1 , що виразилось у формі несвоєчасного зняття військовослужбовців  з продовольчого забезпечення, що в свою чергу призвело до безпідставного витрачання коштів унаслідок завищення обсягів отриманих послуг, а саме:
- майором ОСОБА_1 , який з 23.07.2014 (витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.07.2014 року №160) справи та  посаду начальника стройової частини відділення особового складу штабу військової частини НОМЕР_1 прийняв і виконував обов`язки до 09.10.2015, яким внаслідок невиконання статті 16 Статуту внутрішньої служби, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, яке затверджене наказом Міністра оборони України № 300 від 16.07.1997, наказу  Міністерства оборони України від 26 травня 2014 року №333 «Про затвердження  інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України в частині обліку особового складу у штабі військової частини, пункту 1.11 Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України №402 від 09.12.2002 року, пункту 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 року № 158 (зі змінами) «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» завдано державі збитки в особі військової частини НОМЕР_1 на загальну суму 611 055, 23 грн. 
Згідно пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
В силу частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №813/1045/18: «за наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 05 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15 виходячи з таких міркувань.
У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби».
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18, дійшла висновку, що спір у справі щодо відшкодування державі в особі військової частини шкоди, завданої військовослужбовцем шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки у даній справі, позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи військовослужбовця про відшкодування майнової шкоди, завданої ним під час проходження військової служби, колегія суддів дійшла висновку про те, що даний спір є публічно-правовим та повинен вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, ухвала суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню, а справу слід направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення заподіяної шкоди  – задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           Я. М. Василенко

          О. М. Ганечко

          Повний текст постанови виготовлено 12.01.2021