ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21026/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  20 січня 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача:                                                                                                                           Кузьмишиної О.М.,
суддів:                                                                                                                                                                    Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Проектконсалт Україна» до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №00012961402 від 17.10.2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Проектконсалт Україна» (далі - позивач, ТОВ «Дельта Проектконсалт») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, апелянт, замінений надалі правонаступником - ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 р.    №00012961402, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач не мав правових підстав для проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки. Зазначає, що    за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки, ГУ ДФС у м. Києві  встановлені порушення позивачем вимог податкового законодавства, які призвели до заниження податку на додану вартість на загальну суму 155 105,00 грн., що в свою чергу стало підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Позивач вважає, що відповідач передчасно дійшов висновку про нереальність господарських операцій, оскільки правовідносини позивача із ТОВ «Компанія «Рестайл» (попередня назва - ТОВ «Аккорда») підтверджується первинними документами. Окрім того, вирок Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 по справі №363/4995/17 не може слугувати доказом нереальності господарських операцій позивача із контрагентом. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року  у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем - ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» подано апеляційну скаргу, в якій він просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції не досліджено у повній мірі та не надано оцінки тим обставинам, що наказ про призначення невиїзної перевірки та письмове повідомлення про дату та місце початку її проведення отримані Товариством вже після початку перевірки - 17 вересня 2018 року (перевірка розпочалася 14.09.2018 та тривала 5 робочих днів по 20.09.2018 року). 
Натомість судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначено, що якщо допуск до податкової перевірки відбувся, то оскарження права на її проведення втрачено. 
Позивач посилається на те, що відповідно до існуючої судової практики Верховного Суду питання щодо правомірності призначення та/або проведення невиїзної документальної перевірки має вирішуватися судом незалежно від того, чи відбулася така перевірка на час розгляду справи.
Окрім того, на думку позивача помилковими є висновки суду першої інстанції щодо не підтвердження реальності господарських операцій, здійснених з контрагентом - ТОВ «Аккорда», оскільки сторони договорів суборенди приміщень на момент їх укладення (31 жовтня 2014 року) мали цивільну правоздатність, не були позбавлені права укладати будь-які правочини, та тільки через півтора року після укладення договору суборенди приміщень на посаду директора ТОВ «Аккорда» була призначена ОСОБА_1 (з 01.03.2016 року), стосовно якої надалі порушено кримінальне провадження за частиною першою статті 205-1 КК України, при цьому предметом перевірки стали господарські операції, які здійснювалися упродовж березня-грудня 2016 року, а вирок стосовно ОСОБА_1 набрав законної сили 08.05.2018 року, а отже позивач не міг знати про дійсний стан правосуб`єктності свого контрагента та можливі його наміри щодо порушення податкового законодавства.
Також, апелянт наводить доводи щодо безпідставності висновків щодо фіктивності суб`єкта господарювання ТОВ «Аккорда», оскільки вважає, що вирок суду не містить відомостей про господарські операції між позивачем та ТОВ «Аккорда», обставини їх взаємовідносин судом не досліджувалися. 
Посилаючись на такі та інші доводи, апелянт просить задовольнити апеляційну скаргу.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі №640/21026/18, встановлено строк до 09 грудня 2020 року для подання відзиву на апеляційну скаргу. Іншою ухвалою від 20 листопада 2020 року призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження з 09 грудня 2020 року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін.
Також відповідачем подано клопотання про заміну відповідача правонаступником, розглянувши яке колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №682-р оголошено про початок роботи Державної податкової служби України.
Отже, правонаступником ГУ ДФС у м. Києві є ГУ ДПС у м. Києві, яке є належним відповідачем у даній справі, тому колегія суддів вважає за необхідне провести відповідну заміну та продовжувати розгляд апеляційної скарги з урахуванням заміни відповідача його правонаступником з належною назвою - ГУ ДПС у м. Києві. 
Від ГУ ДПС у м. Києві  надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому підтримано позицію, викладену у відзиві на адміністративний позов, зазначено також, що позивач був належним чином повідомлений про призначення перевірки, дату та час її проведення, аргументи щодо отримання зазначеного повідомлення після початку перевірки є необґрунтованим та не може бути враховано. Також відповідач зауважує, що висновки суду першої інстанції щодо врахування вироку Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 у справі №363/4995/17, оскільки вони є обов`язковими для суду та вказують на протиправний характер директора Товариства ОСОБА_1., яка заперечує свою участь у створенні та діяльності цього ТОВ «Аккорда», зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів. Зазначені обставини мають вирішальне значення для даної справи. 
Відповідно до  статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.
          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  11.07.2018 ГУ ДФС у м. Києві на адресу ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» направлено запит щодо надання пояснень та їх документальних підтверджень. Позивачем на виконання вказаних вимог надано пояснення та фінансові документи.    
Надалі відповідачем видано наказ №13070 від 13.08.2018 про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» на підставі п.п.    78.1.4    п.    78.1    ст.    78 Податкового кодексу України.
Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Компанія «Рестайл» (попередня назва - ТОВ «Аккорда») за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, листопад та грудень 2016 року.
За результатами перевірки ГУ ДФС у м. Києві складено Акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства від 27.09.2018 № 664/26-15-14-02-05/34693476, яким встановлено порушення позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, ст. 198, п. 201.1 та    п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-УІ, зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість у загальній сумі 124 084, 00 грн.
За результатами документальної позапланової невиїзної перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 17.10.2018 №00012961402 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 155 105 грн., у тому числі    за податковим зобов`язанням у сумі - 124 084грн., за штрафними санкціями - 31  021,00 грн.
Сума    податкового зобов`язання з податку на додану вартість нарахована за періоди: березень 2016 - 11272 грн., квітень 2016 - 13588 грн., травень 2016 - 11671 грн., червень 2016 - 11598 грн., липень 2016 - 12910 грн., серпень 2016 - 12824 грн., вересень 2016 - 11624 грн., жовтень 2016 - 11998 грн., листопад 2016 - 13286 грн., грудень 2016 - 13313 грн .
Вказане податкове повідомлення-рішення позивачем оскаржувалося в адміністративному порядку, проте відповідачем у задоволенні скарги відмовлено.
Такі обставини та незгода Товариства з висновками контролюючого органу зумовили звернення до адміністративного суду, за результатами розгляду позову судом першої інстанції ухвалено оскаржуване рішення від 22 вересня 2020 року.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції від 22 вересня 2020 року та оцінюючи відповідні висновки, викладені у рішенні, колегія суддів враховує, що відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною другою  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог частини першої  статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України  доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою  статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України  належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами  статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
З наявний у справі матеріалів колегією суддів встановлено, що відповідачем направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна»: 04050, м. Київ, вул. Пимоненка, 13, корп. 6, літера «А» копію наказу ГУ ДФС у м. Києві від 13.09.2018 року №13870 та повідомлення від 13.09.2018 року №62959/10/26-15-14-02-05 про проведення перевірки.
Зазначені документи 14.09.2018 року надійшли до точки видачі доставки згідно поштового ідентифікатора №0305805918395, проте отримано позивачем лише 17.09.2018 року о 16:54, тобто через два дні після надходження рекомендованого листа до точки видачі доставки.
Таким чином, посилання позивача на порушення відповідачем порядку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки у зв`язку з неналежним повідомленням про проведення такої перевірки спростовуються наявними у справі доказами, а відтак зазначені аргументи позивача є необґрунтованими та не враховуються судом.
По суті висновків контролюючого органу, викладених в Акті про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» від 27.09.2018 №664/26-15-14-02-05/34693476 колегія суддів зазначає, що відповідно до пп.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього       Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»(далі - Закон №996-ХIV).
Бухгалтерські записи (проведення) господарських операцій здійснюються відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291. Складання фінансової звітності здійснюється з дотримання вимог статті 4 Закону №996-XIV та принципів, передбачених Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженим       наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року №73.
Сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (п. 200.2 ст. 200 Кодексу).
Підпунктом14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Положеннями п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Податковий кодекс України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.
При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету встановлений Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 (далі - Наказ № 88).
Відповідно до п. 1.2 Наказу № 88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.
Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (п. 2.1 Наказу №88).
Згідно з п.2.4 Наказу №88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.
Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України. При цьому, сама собою відсутність окремих документів (ліцензій, дозволів і т.п.), а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Сама по собі наявність первинних документів (актів надання послуг та податкових накладних) не може бути єдиною і достатньою підставою для підтвердження правомірності формування податкового кредиту, у разі е доведення реальності здійснених господарських операцій, а також не доведення факту дійсного руху активів та товару між учасниками відповідних операцій.
Обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб`єктом, який зменшує суму податкового зобов`язання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету на суму податкового кредиту.
Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
Як зазначено судом першої інстанції, висновки контролюючого органу про заниження позивачем податку на додану вартість і, як наслідок, заниження від`ємного значення з податку на додану вартість базуються на податковій інформації та вироці Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 року у справі №363/4995/18. 
Надаючи оцінку спірним взаємовідносинам, суд першої інстанції зазначив, що позивачем до перевірки надано договори з додатками, додаткові угоди та акти прийому-передачі (повернення) приміщень, зокрема договір суборенди від 08.08.2014 № ОТ 1156, договір про внесення змін    від 31.10.2014 до договору суборенди № ОТ 1156 від 08.08.2014 (про заміну сторони у зобов`язанні, за яким здійснено заміну орендаря Приміщень - ТОВ «Форум - Менеджмент Груп» на ТОВ «Аккорда»), договір суборенди від 08.03.2016 № 04-042016 та акти надання послуг.
Колегією суддів встановлено також, що на підставі наданих до перевірки договорів суборенди, укладених між ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» та ТОВ «Рестайл» виписані податкові накладні та акти наданих послуг, у яких у графах від Замовника містяться лише підписи та відтиски печатки ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна», а відомості про посаду,  прізвище особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, відсутні.
Отже, первинні документи позивача не містять обов`язкових реквізитів, передбачених частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Також встановлено, що заборгованість ТОВ «Аккорда» перед ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» станом на 01.03.2016 року становить 86  058,09 грн. та згідно наданої до перевірки оборотно-сальдової відомості по рахунку 631 за період з 01.03.2016 по 31.12.2016 по вказаних взаємовідносинах рахується кредиторська заборгованість на суму 33  546,19 грн.  
Окрім того, вироком Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 в кримінальній справі №363/4995/17 визнано винною ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст.  27, ч. 1 ст.    205-1 Кримінального кодексу України. Із змісту вироку вбачається, що ОСОБА_1 призначена директором ТОВ «Аккорда» згідно протоколу загальних зборів учасників №7 від 01.03.2016, проте не мала наміру виконувати розпорядчих та адміністративно розпорядчих обов`язків та фактично діяльністю підприємства не займалася. При цьому 6 актів надання послуг підписано директором ТОВ «Компанія «Рестайл» саме ОСОБА_1 
ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» в апеляційній скарзі зазначає, що зазначений вирок не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, а відтак, суд повинен перевірити усі складові господарських операцій.
Водночас, Верховним Судом України та Верховним Судом неодноразово з метою усунення неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначалося, що факт фіктивності господарської діяльності не може залишитися неврахованим судами, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю навіть за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належними звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема відображених у них сум податку на додану вартість до податкового кредиту, є безпідставним.
Вказаний правовий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 26 січня 2016 року (справа № 21-4781а15), від 22 березня 2016 року (справа № 21-170а16), від 22 березня 2016 року (справа № 21-2927а15), від 29 березня 2016 року (справа № 21-5315а15), від 12 квітня 2016 року (справа № 21-3270а15), від 12 квітня 2016 року (справа № 21-3635а15), від 19 квітня 2016 року (справа № 21-4985а15), від 26 квітня 2016 року (справа № 21-4976а15), від 24 травня 2016 року (справа № 21-5332), від 14 червня 2016 року (справа № 21-1318а16), від 29.07.2020 р. у справі № 826/10089/18, від 18.09.2020 р. у справі № 280/4337/18 та інших.
Колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, містяться відомості, що посадова особа контрагента позивача ТОВ «Аккорда» заперечує свою участь у створенні та діяльності цього товариства, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів.
Проаналізувавши зміст частини першої  статті 205 Кримінального кодексу України, інкримінованої обвинуваченій ОСОБА_1 , згідно із вироком Вишгородського районного суду районного суду Київської області від 06.04.2018 року у справі №363/4995/17, колегія суддів зауважує, що злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб`єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства виключно з метою здійснення злочинної діяльності.
Обов`язковою умовою для визнання документів доказом у адміністративній справі відповідно до вимог    статті 75 КАС    є їх достовірність. Якщо документи складені від імені суб`єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва, вони не можуть бути підставою бухгалтерського та/чи податкового обліку, оскільки статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках не може надавати встановлені законом податкові вигоди.
Обставини, встановлені у вироці Вишгородського районного суду Київської області від 06.04.2018 у справі № 363/4995/17 щодо створення штучних умов іншим суб`єктам підприємницької діяльності для отримання податкової вигоди та ухилення від оподаткування, в силу норми частини шостої    статті 78 Кодексу адміністративного судочинства    є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок.
Податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені особи, яка заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема, й у підписанні будь-яких первинних документів, тому не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.
Тобто, вирок за        статтею 205-1 Кримінального кодексу України    щодо однієї особи - фіктивного суб`єкта господарювання, позбавляє права на податкову вигоду всіх його контрагентів незалежно від реальності чи нереальності господарських операцій.
Наведені у сукупності обставини свідчать про те, що господарські операції ТОВ «Дельта Проектконсалт Україна» з ТОВ «Аккорда» фактично не мали реального характеру, а були оформлені лише документально та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені укладеним договором.
Суд звертає увагу, що факт фіктивності господарської діяльності не може залишитися неврахованим, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть, за формального підтвердження її первинними документами та дає підстави для висновку про те, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення, зокрема відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту, є безпідставним.
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24.09.2019 у справі №810/3551/18.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та дотримано норм процесуального права.
Відповідно до  статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                  
Оскільки суд залишає рішення суду першої інстанції без змін, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.              
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2020 року у справі №640/21026/18 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя - доповідач                                                                                                                                             О.М. Кузьмишина

Судді                                                                                                                                                                                       Л.О. Костюк

                                                                                                 О.Є. Пилипенко