Постанова                                             
Іменем  України
 
03 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 695/1478/17
провадження № 61-8198св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Карпенко О. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 157 403 грн, що еквівалентно 19 700 доларів США. 
Позивач вказувала, що, незважаючи на судове рішення та відкрите виконавче провадження, ОСОБА_2 ухиляється від сплати заборгованості та виконання рішення суду. 
Зазначала, що з моменту ухвалення судового рішення і до 11 травня        2017 року відповідач не сплатила грошові кошти, а тому відповідно до статей 526, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язана сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. 
Згідно з наданими позивачем розрахунками три проценти річних від простроченої суми за період з 08 серпня 2013 року по 11 травня 2017 року становить 17 749,88 грн, а інфляційні втрати - 189 491,41 грн. 
У процесі розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та вважала, що відлік позовної давності почався з травня 2014 року, коли вона довідалася про порушення свого права, тому період, за який підлягає нарахуванню три проценти річних, становить з 11 травня 2014 року по 11 травня 2017 року,      а період нарахування інфляційних втрат - з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2017 року.  
Ураховуючи викладене, та, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 143 114,47 грн та три проценти річних від простроченої суми              у розмірі 14 179,21 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області               від 09 листопада 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 14 179,21 грн - три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання,          143 114,47 грн -  інфляційних втрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено ОСОБА_2 , оскільки  саме з моменту закінчення виконавчого провадження, а саме         з 23 травня 2017 року, ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, за захистом якого звернулася до суду.
Оскільки відповідач добровільно не виконала рішення суду, а стягнення проводилось у примусовому порядку державним виконавцем і було закінчено лише 23 травня 2017 року, тому наявні підстави для стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.
При цьому, суд вказав, що ні відповідач, ні представник відповідача не заперечували правильність нарахування позивачем сум, які підлягають до стягнення. 
Крім того, суд першої інстанції встановив, що у позивача виникло право на нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу з наступного дня після набрання рішення апеляційного суду Черкаської області законної сили, тобто з 09 серпня 2013 року,                         і продовжувало існувати. ОСОБА_1 просила стягнути вказані суми за прострочення виконання зобов`язання, за період, який є меншим                 у порівнянні з періодом, коли в неї виникло таке право.
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 05 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області                  від 09 листопада 2017 року змінено в частині стягнення коштів і прийнято     в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 13 087,18 грн. 
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, тому сплата заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється на випадки прострочення виконання зобов`язання, яке визначене договором в національній валюті - гривні, і не поширюється на зобов`язання в іноземній валюті або в еквіваленті до іноземної валюти.
Встановивши, що  на підставі судового рішення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 157 403 грн, що еквівалентно 19 700 доларів США, та зробивши висновок, що зобов`язання є в еквіваленті до іноземної валюти, суд апеляційної інстанції відмовив у стягненні інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.   
Додатковою постановою Апеляційного суду Черкаської області                    від 26 квітня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за проведення судово-економічної експертизи в сумі 4 004 грн.
Короткий зміст вимог та доводів особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду,  ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, у тому числі і на ті, які виникли на підставі рішення суду.
Діючим законодавством допускається визначення в грошовому зобов`язанні грошового еквівалента в іноземній валюті, а положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції        
Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2019 року поновлено           ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Апеляційного суду Черкаської області від 05 березня 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області.
У серпні 2019 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 23 лютого 2021 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням апеляційного суду Черкаської області         від 08 серпня 2013 року у справі № 2306/2712/12 за позовом          ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання попереднього договору купівлі-продажу будинку та стягнення коштів, стягнуто                        з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 157 403 грн, що еквівалентно 19 700 доларів США.
Постановою головного державного виконавця Гончаренка Ю. І. органу державної виконавчої служби Золотоніського управління юстиції                від 26 грудня 2013 року ВП № 39863519 при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого 18 квітня 2013 року Золотоніським міськрайонним судом, стягнуто з ОСОБА_2 борг в сумі        158 900 грн, виконавчий збір в сумі 15 890 грн, витрати на проведення виконавчих дій в сумі 35 грн. 
Також постановлено проводити утримання в розмірі 20 % до повного погашення боргу з усіх видів доходів, що належать до виплати боржникові (а. с. 40, т. 1).
Постановою заступника начальника відділу Золотоніського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Гончаренка Ю. І. від 23 травня    2017 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 18 квітня 2013 року Золотоніським міськрайонним судом, у зв`язку з повним фактичним виконанням                  (а. с. 39,   т. 1).   
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат не відповідає.
Постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається.     
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. 
Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16 травня 2018 року            у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) та від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).
У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі              № 6-771цс15, від висновку в якій не відступала Велика Палата Верховного Суду, зазначено, що за змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
У справі, яка переглядається, грошове зобов`язання виникло на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області від 08 серпня 2013 року          у справі № 2306/2712/12, яким стягнуто грошове зобов`язання саме у гривні. 
Виконавче провадження по примусовому виконанні виконавчого листа, виданого на підставі вказаного судового рішення, відкрито про стягнення з ОСОБА_2 боргу в розмірі 158 900 грн, тобто валютою виконання зобов`язання є гривня.  
Отже, суд апеляційної інстанції помилково вважав, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин щодо стягнення з відповідача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення приписів частини другої статті 625 ЦК України.
Натомість суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.
При цьому, суд першої інстанції зазначив, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення інфляційних втрат за період з 01 червня 2014 року           по 30 квітня 2017 року у розмірі 143 114,47 грн є доведеними та неспростованими відповідачем.
Проте, колегія суддів не погоджується з розміром інфляційних втрат, які підлягають стягненню на підставі рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.  
Суд першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у заявленому останньою розмірі, не звернув увагу, що позивачем проведено розрахунок виходячи з того, що погашення основної суми боргу не відбувалося.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування                     статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення»).
У разі, якщо погашення боргу не відбувалося, правильним є розрахунок, згідно з яким залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць розрахункового періоду перемножений послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та поділений на 100 %. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, віднімається основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Разом з тим, ОСОБА_2 зазначала, що розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, є неправильним, оскільки в ньому не враховано періодичної сплати основної суми боргу, а індексацію грошових коштів визначено виходячи із того, що погашення боргу не відбувалося взагалі.
При зменшенні суми боргу у конкретному місяці «А» на певну суму (до прикладу 100 грн), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду «Х», помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу «і-1»), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: «Х» * «і-1» - 100 грн = «ЗБ», де «Х» - залишок боргу на початок розрахункового періоду, «і-1» - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а «ЗБ» - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць, який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Отже, при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Таку формулу розрахунку інфляційних втрат наведено Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19, а також Верховним Судом у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 904/3546/19.
Згідно з довідкою від 12 лютого 2018 року, наданою Відділом державної виконавчої служби Золотоніського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, починаючи              з 29 січня 2014 року ОСОБА_2 періодично сплачувала грошові кошти на виконання судового рішення (а. с. 233, т. 1).
Висновком експерта від 14 лютого 2019 року № 633/18-23 за результатами проведення судово-економічної експертизи у справі, призначеної ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 30 травня 2018 року,                         встановлено розмір інфляційних втрат за період з 11 травня 2014 року         по 11 травня 2017 року та вказано, що він становить 99 468,34 грн.
Проводячи вказаний розрахунок, експерт врахував періодичність сплати основної суми боргу та індекс інфляції нарахував на залишок основного боргу у відповідному місяці прострочення боржника із застосуванням механізму розрахунку інфляційних втрат в разі частково погашення суми основного боргу.
Вказаний висновок експерта сторонами не оспорюється. 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 у суді першої інстанції уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2017 року, тобто за період, який є меншим, ніж застосовано експертом у висновку       від 14 лютого 2019 року № 633/18-23.  
Ураховуючи період, за який ОСОБА_1 просить стягнути інфляційні втрати, зокрема з 01 червня 2014 року по 30 квітня 2017 року, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню               у розмірі 97 898,25 грн, що підтверджено розрахунком, наведеним                   у висновку експерта, який міститься в матеріалах справи.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині позовних вимог - зміні шляхом зменшення суми інфляційних втрат з 143 114,47 грн до 97 898,25 грн.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки судом касаційної інстанції скасовано постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, а рішення суду першої інстанції в цій частині змінено, то необхідно також змінити розподіл судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: за розгляд справи у суді першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 109,86 грн; за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з          ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути    509,40 грн.
Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, то з ОСОБА_2 на її користь необхідно стягнути 2 023,85 грн.
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 2 624,31 грн судового збору.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 05 березня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат  скасувати.
Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області                  від 09 листопада 2017 року в частині вирішення позовних вимог    ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат  змінити.
Зменшити стягнуті з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати з 143 114 (сто сорок три тисячі сто чотирнадцять) гривень 47 копійок до 97 898 (дев`яносто сім тисяч вісімсот дев`яносто вісім) гривень 25 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь       ОСОБА_1 2 624 (дві тисячі шістсот двадцять чотири) гривні 31 копійку судових витрат, понесених на сплату судового збору.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська 
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
                                                                                                            С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук