Справа № 460/3977/14-ц                                Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А. 
Провадження № 22-ц/811/1095/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                29 грудня 2020 року                                 м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Юзефович Ю.І., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
                        в с т а н о в и л а:
У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, остаточно уточненим заявою від 29.01.2020 року (а.с.155-156), в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 3100 доларів США та три проценти річних в розмірі 745 доларів США за договором позики, укладеним між ним та батьками позивача у формі розписки від 20.05.2004 року, право вимоги за яким перейшло до позивача в порядку спадкування після смерті його батьків, які померли в 2010 році. 
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3100 доларів США основного боргу за договором та 745 доларів США – три відсотки річних, а всього 3845 доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 923 грн. 57 коп. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач  ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що розписка від 20.05.2004 року не містить відомостей про отримання ним грошових коштів у позику, а тому у нього відсутній обов`язок їх повертати, а відтак, відсутні й правові підстави для стягнення боргу судом.
Вважає, що суд не дав належної правової оцінки розписці, яка є в матеріалах справи, і дійшов помилкового висновку про наявність у нього перед позивачем боргу. 
В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Домашовець В.С. після відкладення розгляду справи за клопотанням їхньої сторони (а.с.185-187) повторно не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, повторно заявили клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю представника в іншій справі, однак, колегія суддів не визнала наведені причини неявки сторони відповідача в судове засідання поважними, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа – незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).
Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК).
Судом встановлено, що 20.05.2004 року між відповідачем ОСОБА_2 та батьками позивача – ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики, оформлений розпискою відповідача, оригінал якої міститься в справі (а.с.161), згідно з яким відповідач позичив у батьків позивача грошові кошти в сумі 3100 доларів США, які зобов’язувався повернути на першу вимогу.
Письмових доказів на підтвердження факту повернення грошових коштів у вказаній сумі відповідачем не надано і про це в самій розписці нічого не відображено.
Отже, факт отримання відповідачем від батьків позивача позики на суму 3100 доларів США підтверджується написаною відповідачем розпискою, яку він в судовому порядку не оспорював, жодних доказів на спростування доводів позивача відповідач суду не надав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення вказаного позову позивача, оскільки він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своїх батьків (а.с.5-8, 11), відтак, як їх правонаступник, відповідно до статтей 512, 1216, 1218 ЦК України, набув право вимоги до відповідача про стягнення боргу, який відповідач мав перед батьками позивача.
Правильним є й висновок суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення грошового зобов`язання, оскільки таке право він має відповідно до статті 625 ЦК України. 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які були досліджені в судовому засіданні, не допустив порушення норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті спору, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 11 січня 2021 року.

Головуючий:                                                         Бойко С.М. 

Судді:                                                                 Копняк С.М.        

                                                 Ніткевич А.В.